Даяна Апълярд
От любов

Превод от английски: Маргарита Дограмаджян, 2008

chitanka.info

На Рос, на Джо, моята агентка, за нейната твърда подкрепа, и на Линда, моята издателка, за нейния ентусиазъм, професионална помощ и вяра в мен. Много благодарности на Тес и Харолд, в чието красиво корнуолско енорийско жилище написах по-голямата част от този роман, и на моя стар ретривър Хамиш, който ме извеждаше на дълги, освежителни разходки. Благодаря и на Джил Крамптън-Смит за нейната подкрепа и идеи, както и на моята приятелка Марджи, задето ми позволи да използвам името й, но само него; на експерта по виното Ким Милн за неговите съвети, и преди всичко, на моето семейство — Рос, което прие отсъствието ми сравнително спокойно, майка ми Пам, която ме отмени както винаги, и децата ми Бет и Шарлот, задето ме окуражаваха.

Пролог

Хати спеше до Тес, сгушена в нея като малко, безшумно мишле. Сякаш инстинктивно усещаше отсъствието на Марк и бързаше да се вмъкне в леглото й. Винаги когато лягаше при нея, внимаваше да не я събуди, и чак щом слънчевата светлина се запроцеждаше през пердетата, Тес усещаше дъха й върху лицето си и леката й като крилце на пеперуда ръчичка върху гърдите си.

За Хати това бе най-безопасното място на света и Тес не си и помисляше да я изхвърли, въпреки че нейните родители никога не й бяха разрешавали да спи в леглото им. Вечерта тя се бе обърнала и бе прегърнала нежно дъщеря си, усмихвайки се в тъмното. Това е съвършеният покой, мина й през ума, докато Хати потрепваше в съня си — светъл детски сън за пясък, море и хвърчила, полетели към синьото безбрежно небе.

На сутринта се събудиха едновременно. Хати отвори широко очи — учудена, че още са в къщата без момчетата и че има майка си само за себе си.

— Може ли да поплуваме? — прошепна с надежда детето.

Трябваше да напуснат вилата до десет. Тес се повдигна на лакът и погледна будилника. Едва минаваше седем, но бледата светлина вече проникваше през завесите, обещавайки ярко слънце.

— Да — каза тя.

Хати изписка доволно, скочи от леглото и я задърпа за ръката.

— Хайде, ставай!

После припна към тоалетната, загоряла и гола, като малко кафяво тюленче. Тес си помисли колко съвършено е тялото на дъщеря й, колко стегнато и енергично, докато нейното се тресеше доста често, и то на неподходящите места. Жените, които успяват да запазят тялото си гладко и с идеално опъната кожа, са принудени да водят живот с жестоки лишения, изключвайки от менюто си всички вкусни неща. Но след почивката тя наистина би трябвало да мине на диета, защото прекали с яденето (както обикновено), фантазирайки си, че е възможно да слага в устата си каквото пожелае, без да се тревожи за последствията. Дразнеше я фактът, че момчетата могат да ядат непрекъснато като гризачи и пак да изглеждат същите.

— Нали няма да си правиш кафе?

От подножието на стълбите надничаше нетърпеливото личице на Хати. Тя не разбираше пристрастеността на възрастните към кафето, това отнемаше толкова много време, а имаше хиляди други интересни неща за вършене. Тес спря на стълбите, с метнати върху ръката плажни хавлии, и се усмихна:

— Този път ще го пропусна. Къде са джапанките ти?

Хати се огледа безпомощно. Тя и обувките бяха като огън и вода.

— Защо? — попита детето.

— Заради камъните. О, няма значение.

Куфарите, опаковани предната вечер, стояха като упрек до входната врата. Тес нарочно не ги погледна. Все още разполагаха с два часа, два часа откраднато време, преди да потеглят за вкъщи, когато ще бъде принудена да мисли за всички онези неща у дома, до едно неприятни: от купищата пране до отварянето на банковите известия, които несъмнено щяха да разкрият факта, че всъщност не биваше да си позволяват тази почивка и че необмислените разходи неминуемо ги водят към все по-голяма задлъжнялост… Не, определено не й се мислеше за всичко това. Марджи използваше много колоритен израз, когато искаше да загърби досадните битови задължения — казваше, че „натирва тигрите“. Обясняваше го по следния начин: ако нещата са прекалено тежки за смилане, просто трябва да бъдат изтикани от аурата ти обратно в тъмната джунгла. Тес погледна към грейналото личице на Хати и натири тигрите си.

— Облечи си пуловер — каза тя механично.

Хати изпъшка. Защо родителите все настояват да си слагаш пуловер или яке? Тя чудесно знаеше кога й е студено, но никой не й вярваше и вечно я навличаха с топли неща, които не понасяше. Повече от всичко на света Хати мразеше да й е топло — дори повече от това да мият косата й и шампоанът да влиза в очите й. Повече от постоянното натякване да си слага колана в колата и да яде броколи, което има вкус на трева.

Тес навлече един стар рибарски пуловер на Марк върху банския си. Миришеше успокоително на него: на лек афтършейв и цигарен дим, излъчваше острия, горчив аромат на солена вода. После нахлузи чифт къси панталони, за всеки случай, ако срещнат някого, което бе малко вероятно, тъй като всички от шепата боядисани в бяло вили, пръснати върху миниатюрния морски полуостров, си бяха тръгнали още вчера. Бе краят на сезона, краят на дните с влажни плажни хавлии и джапанки, капещ сладолед и пресни раци от рибната сергия в Полперо. Краят на облачните утрини, когато обикаляха магазинчетата във Фоуи и купуваха разни неща единствено за удоволствие, а не защото имат нужда от тях: книги, чифт обеци, малък рамкиран акварел — щеше да го окачи близо до телефона, за да го поглежда и да си спомня за морето. Краят на ваканционното спокойствие и на насладата от живота.

— Добре, без пуловер — отстъпи тя.

И без това вече го бе прибрала в куфара, оставяйки само тениска, чифт джинси и чорапи и обувки за Хати, подредени спретнато в края на леглото й. Марк се шегуваше, че манията на Тес да разтребва и да подрежда нещата в спретнати купчинки ще й докара запек и че е ясен знак за потиснатото й детство. Той обичаше да я дразни за детството й, съвсем различно от неговото. Тес му отвръщаше троснато, че неговият навик да си оставя нещата, където завари, е по-скоро израз на упорит мъжки мързел, отколкото на свободен и необременен от условностите дух.

Тя отвори вратата, отбелязвайки наум, че бухалката за крикет на Джейк все още е подпряна до поставката за шапки — явно я беше пропуснала по време на голямото почистване на къщата снощи.

Дори толкова рано светлината бе ослепителна и Тес се спря за миг на прага с притворени очи. Усети топлината и ярките лъчи дори през клепачите. Човек не можеше да се прибере в Лондон в подобен ден. Това бе ден за мързелива наслада, а не за гмурване в студените води на реалния живот.

Хати изприпка по пътеката с голи крака. Стъпалата й се бяха втвърдили след двете седмици на бос крак.

Пътеката се виеше надолу към морето покрай стара каменна църква, чието гробище бе изпълнено с очарователни трагични истории. Много от полегналите, напукани и обрасли в мъх надгробни плочи разказваха истории за деца, починали съвсем малки, понякога две-три от едно семейство. Веднъж, когато Тес бе решила, че е прекалено облачно и студено да седи на плажа, а Марк и момчетата караха сърф, тя мина през гробището с Хати и имената върху плочите я трогнаха, сякаш бяха стари приятели, за чиято смърт скърбеше. Нехаеща за тленността, Хати се упражняваше да прескача падналите на земята надгробни камъни и без Тес да я забележи, набра цветя от гробовете, за да й направи букет. Тя го пое притеснено, разкъсвана между необходимостта да зачете чувствата на дъщеря си и ужасната мисъл, че местните мъртъвци са я пипнали на местопрестъплението.

Въпреки слънцето пътеката вече бе влажна, предупреждение за настъпващата есен — по краищата й се спускаха малки вадички и някъде по средата образуваха пълноводен, втурнал се към морето поток. На това място имаше мост, чиито перила бяха изтъркани от поколенията ръце на хора, спрели да си поемат дъх по пътя обратно, когато хладилните чанти, торбите с мокри хавлии и неудобните шнорхели и плавници се превръщат в оловни тежести. Хати бе изчезнала от погледа й, но Тес не се тревожеше. Дъщеря й знаеше точно къде отива и щеше да я чака на брега на морето.

Голяма част от пътеката бе засенчена от надвиснали дървета, но на около двайсетина метра от плажа пред погледа внезапно се разкриваше гледка, която винаги караше Тес да затаи дъх. Днес беше най-красива, защото на брега нямаше никого, никой, който да закрива пейзажа с плажните си чанти или параваните. Тес ревнуваше миниатюрното заливче от чуждото присъствие — макар също да бе от почиващите, не обичаше наблизо да има други хора, сякаш единствено тя бе способна да разбере тайната на неговата красота. Пред нея се разстилаше зелено пространство, разсечено от прашна пътека, стигаща до стълбите точно преди рязкото спускане към брега. Поспря за миг. „Дори това да е целият свят, пак ще ми е достатъчен“ — помисли си тя. Изпълнена с внезапна, бурна радост, затича надолу по пътеката, изкушена да разтвори ръце и да загребе от небесната синева, както правеха Джейк и Хати. Изкачи водещите към плажа стълби, скочи долу и се огледа за дъщеря си.

Хати седеше досами водата, едва забележима фигурка. Тази сутрин морето бе спокойно — полюшваше се леко напред-назад, с наситенозелен цвят, с малки пенливи вълнички, сякаш поръсени със скреж. През всичките им лета морето никога не изглеждаше едно и също — понякога бе сива, мрачна, надигаща се маса, а друг път — небесносиньо, не примамливото тюркоазносиньо на Средиземно море, а убито, заплашително синьо, което предупреждаваше за студени дълбини. Тя изрита обувките си и усети как миниатюрните камъчета се забиват в краката й, докато внимателно приближаваше Хати.

— Ще влезем ли?

— Водата е ледена. — Хати потрепери очаровано. Беше събрала няколко лигави маслиненозелени водорасли от пясъка и увиваше с тях краката си. Вълните, досега плискащи се в ходилата й, се надигнаха и заляха коленете й. Тя скочи с писък, после попита:

— Ти ще влезеш ли?

Тес погледна към хоризонта: тъмносинята линия на морето се прекъсваше от малка рибарска лодка, чиито платна плющяха на вятъра.

— Може и да вляза — отвърна тя. — Ако и ти влезеш.

— Хайде да се състезаваме тогава! — извика Хати и нагази тичешком в плиткото, знаейки чудесно, че майка й тепърва трябва да свали пуловера си и късите панталони.

Тес се освободи набързо от тях, захвърляйки ги небрежно на пясъка. Хати вече газеше до колене във водата и от време на време се взираше в нещо — някое гъделичкащо я зелено водорасло или ято стрелкащи се сиви рибки.

— Изпреварих те! — извика победоносно тя.

— Не влизай много навътре — предупреди я Тес. — Аз ще поплувам малко.

От студената вода коленете й изтръпнаха, после бедрата, накрая кръстът. Но след няколко секунди сковаността изчезна и тялото й свикна с по-ниската температура. Поемайки си дълбоко дъх, Тес се потопи до главата. Шокът беше мигновен — ледена прегръдка, бучене в ушите. Изплува бързо, отърсвайки водата от очите си, и се обърна да погледне за Хати. Тя й помаха разсеяно и отново наведе глава към обекта, който бе завладял вниманието й — розова мидичка с отчупен край, полегнала като скъпоценен камък в дланта й.

Тес прибра зад ушите русата си, дълга до раменете коса, обърна се и заплува бавно. Водата вече не бе толкова ледена и тя се наслаждаваше на усещането да се носи над дълбокото — вълнуващото усещане да не знаеш какво има отдолу и да изпитваш приятно гъделичкащ страх. Остана така около минута, наблюдавайки чайките, реещи се над нея, улавящи въздушното течение, спускащи се с прибрани криле, за да попаднат в следващото, издигащи се нагоре без усилие. Тес се обърна по гръб и се понесе по водата, полюшвана от бавното, тежко движение на морето. Огледа се за Хати.

Беше изчезнала.

Първа глава

Краят на почивката сякаш бе равносилен на смърт за Тес. Наближаващата есен и дългите студени дни до Коледа щяха да са истинско изпитание. Ех, защо с Хати не можеха да останат тук завинаги, само двете!

Когато телефонът бе иззвънял в кухнята на вилата, която тя чистеше вечерта преди заминаването им, Тес грабна слушалката с мисълта, че навярно се обажда някое от момчетата, за да й каже, че са забравили нещо ужасно важно, например някоя игра за плейстейшъна или последната книга за Хари Потър. Беше Марк и в плътния му, хленчещ глас, опитващ се да се самоиронизира, се долавяше леко раздразнение:

— Наистина ли трябва да останеш? Пристигнахме преди час, скапаният хладилник се е размразил и в кухнята всичко е наводнено, а в кутията за хляб има миши изпражнения. Имаме нужда от теб, Тес, прибирай се по-бързо.

Изпълни я чувството, което само той можеше да предизвика — смесица от необяснима вина, тревога и любов. В стомаха й се надигна усещане, почти забравено за краткото време тук с Хати. Когато разговаряше с него, винаги подбираше думите си внимателно, като първо репетираше изреченията наум, обмисляйки как ще реагира той. Сякаш само неговите чувства имаха значение.

Ето и сега — миши изпражнения в кутията за хляб. Макар да знаеше, че няма за какво да се упреква, тя почувства вина. Беше абдикирала егоистично от отговорностите си, открадвайки този скъпоценен допълнителен ден с Хати, и бе занемарила задълженията си. Тигрите, досега държани на разстояние, отново започваха да я атакуват.

За Марк почивката бе приятна интерлюдия, възможност да отдъхне и да прекара повече време с децата, но в края на втората седмица го сърбеше да се върне към истинския живот, живот, в който се чувстваше уверен и необходим и който бе много по-малко уморителен от това да си баща на три деца с постоянни искания, принуден да вземаш безкрайни дребни решения, рядко одобрявани от тримата едновременно. Обичаше ги безумно, но Тес знаеше, че за него е изтощително да е с тях по цял ден, всеки ден. За нея също бе изтощително, но беше свикнала. Неспособността да се справя го правеше заядлив; в края на двете седмици ограниченият му запас от търпение се бе изчерпал напълно.

За Тес почивката означаваше много повече. Тя беше възможност да спре и да се замисли. Мисленето у дома обикновено биваше прекъсвано грубо от належащата нужда да намери потънал вдън земя учебник по география или някой своенравен касетофон. Хати вече бе на седем, а момчетата се бяха поукротили в прогимназията и навярно сега бе моментът Тес да поеме юздите на живота си в свои ръце и да направи нещо и за себе си, вместо да е само майка на три деца с често отсъстващ съпруг и вечно разхвърлян дом, дърпана безкрайно насам-натам като подмятано от прилива водорасло.

Възможността да разполага с време за мислене, вместо да се втурва задъхано от една малка катастрофа към следващата, без да може дори да се погледне в огледалото в някои дни, й се полагаше. През изминалите две седмици, докато споделяше отговорността за гледането на децата с друг, изведнъж осъзна една голяма истина за себе си — че има неща, от които се нуждае и все още иска да постигне. Мисълта, че ще си тръгне оттук, където се бе оформила идеята за възможна промяна, я караше да изпитва почти физическа болка. Ужасяваше се от необходимостта да изостави крехката надежда, която щеше да изглежда смешна и невъзможна в изпълнения й със задължения живот.

Разбира се, Марк се разсърди, че тя не пожела да се върне в Лондон заедно с него, че го насади да шофира обратно с изнервените от мисълта за училището Оли и Джейк, разправящи се кой да седне отпред до татко. Сега той трябваше да е този, който да отвори с мъка входната врата и да се сблъска със застоялия въздух и огромната поща в къщата. През петнайсетте години брак Тес се бе превърнала — без съзнателно да търси тази роля, разбира се — в негов буфер от досадните, но необходими домашни задължения, и когато му се наложи да действа сам, се бе почувствал като в небрано лозе. А тя трябваше да преглъща подобни дребни подробности всеки божи ден, без Марк дори да подозира за съществуването им. Мразеше да е в къщата без нея.

— Защо не тръгнеш тази вечер? Джейк не може да си намери вратовръзката за училище, а Оли май е забравил нотната си тетрадка в училище.

— Не, не я е забравил — отвърна бързо Тес. — На стола пред пианото е. А вратовръзката на Джейк е в чекмеджето с чорапите му, знае чудесно къде е, но се прави на разсеян.

— Аз имам ли чисти ризи?

Тес направи гримаса. Защо вечно я пита дали има чисти ризи? Защо просто не отвори гардероба и не хвърли един поглед, а ако няма, да вземе да си изпере една и да я сложи в сушилнята? Тя не проумяваше защо мъжете умират да се правят на безпомощни, при положение че им е нужен само малко здрав разум.

Ала и тя имаше вина — бяха започнали брака си като равни, но хилядите грижи около децата и дома по естествен път я бяха принудили да направи компромис с мечтите за кариера. Марк, с по-добре платена работа и следователно смятана навремето за по-важна, винаги успяваше да се измъкне — все му предстоеше много натоварен ден и трябваше да се наспи. Досадните и уморителни задачи, като търсенето на забавление на събудило се в пет сутринта едногодишно дете или тъпченето на пране в пералнята преди работа, станаха изцяло нейно задължение. Постепенно компромисът доведе до поемане на цялата отговорност. Така всичко лошо, което се случваше на децата и на къщата, неусетно се превърна в нейна вина. Това бе отговорност, която все повече й тежеше, особено сега, когато децата бяха станали по-големи и се очакваше да правят повече неща сами; ала бе ужасно трудно да убедиш две момчета, че трябва да прибират след себе си или да помагат в домакинската работа, след като непрекъснато са гледали как Марк се скатава хитро от тези отговорности. Разбира се, ако го помолеше, той охотно изпълняваше поставените му задачи — но тя се дразнеше, че не се сеща сам.

Имаше време, когато Тес се чувстваше горда, че е човекът, който всеотдайно поддържа всичко в ред, без да търси благодарност за това. Но сега всичко просто й беше дошло до гуша.

— Сигурна съм, че имаш риза в гардероба — каза бързо Тес, защото видя, че Хати отваря хладилника и вади отвътре почти пълна кутия с портокалов сок, който като нищо можеше да се разлее по току-що измития кухненски под. — Трябва да затварям — рече припряно тя. — Хати се опитва да извади нещо тежко от хладилника и всеки момент може да го изпусне.

— Ще си дойдеш ли?

— Имам да събирам още багаж — отвърна Тес. — Ще се върна утре и веднага ще ти звънна от къщи. Става ли?

— Става. — В гласа на Марк се усещаше нежелание да прекъсне разговора. — Тес…

— Какво? — попита тя, опитвайки се да го разкара, докато посягаше със свободната си ръка към кутията със сока.

— Липсваш ми. Връщай се по-скоро.

Втора глава

Щом остави телефонната слушалка, успешно уловила кутията със сок, Тес очакваше да почувства вина. Но изпита единствено облекчение.

Беше невъзможно да обясни разумно на Марк защо толкова отчаяно иска да остане още една вечер във вилата, и то сама. Докато Марк и момчетата бяха тук, винаги имаше много шум, постоянни искания на нещо за ядене и пиене и неизбежна бъркотия след това — на безкрайни приливи и отливи, досущ като морските. Искаше й се една нощ да не прави абсолютно нищо. Можеше да сложи Хати да спи, после просто да седне с чаша изстудено бяло вино в ръка на удобния син диван във всекидневната, близо до пианото, и да погледне към градината, представяйки си морето отвъд нея. Искаше да остане една нощ сама, за да помисли на тишина.

Освен това искаше да се сбогува на спокойствие с къщата. Тес обичаше вилата на морето със страст, дори по-голяма от привързаността й към лондонския им дом, където не можеше да минеш през тясното антре без опасност да паднеш върху скейтборда и ракетата за скуош на Марк, която всъщност трябваше да е в килера под стълбите, но никога не беше там. Чувствата й към лондонския им дом, в който навремето бе направо влюбена, се бяха свели до сивата рутина на един уморен брак. Докато пътуваха към взетата под наем корнуолска вила, където бяха почивали през последните осем лета, тя усещаше как захвърля грижите и отговорностите, съставляващи географията на живота й, като много тесни и задушаващи дрехи.

Всяко лято, когато, влизайки през портата, минаваше под надвисналите клони на кестена и спираше на грубия чакъл пред синята врата, обрамчена от увехнали увивни рози, тя сякаш се прибираше у дома. Щом напускаше вилата и усещането за пълно спокойствие, което й даваше, се чувстваше странно, сякаш оставяше в нея част от себе си.

Тук, дори когато децата бяха бебета и ангажираха изцяло ума и времето й, тя успяваше да преоткрие себе си. Човекът, когото понякога се страхуваше, че е изгубила.

Когато ги бяха развели из четириетажната къща в Клапам, копнеещи да избягат от едностайния си апартамент (Тес вече беше бременна с Джейк), те видяха само добрите й страни. Високите тавани, гипсовите корнизи, дъбовият паркет и кухнята в мазето с допотопната бледосиня готварска печка се сториха на Тес олицетворение на просторния семеен дом, в който е невъзможно да не бъдеш щастлив. В този първи пристъп на любов пропуснаха да забележат влагата, остарялата инсталация и тесните коридори — за да се разминеш с някого в коридора, се налагаше да се залепиш плътно за стената като звезда от нямото кино, движеща се от външната страна на влак. Освен това не бяха очаквали, че трите спални ще се окажат недостатъчни толкова скоро. Не бяха видели и колко малки всъщност са стаите, нито се бяха сетили за силното ехо във високата къща или за факта, че трябва да прекарат живота си в постоянно слизане и качване по стълбите, клатушкайки се непохватно като пингвини.

Свивайки единия си крак на дивана, Тес си помисли, че онова, което предлагаше домът им — или по-точно не предлагаше, защото бе твърде малък за петима и отчаяно се нуждаеше от ремонт (невъзможен за момента) — странно се разминаваше с начина, по който тя се беше чувствала точно преди почивката, когато Марк подхвърли идеята за преместване. Разбира се, виждаше логиката в думите му, но усети как я пронизва страх, и то не само защото нямаха достатъчно пари за по-голяма къща. Тогава си бе обяснила, че реагира така, защото вечно се тревожеше за парите и обвързването с по-голяма ипотека й се струваше смехотворно и абсурдно. Ала сега, разполагайки с възможността да се запита честно, си даде сметка, че се страхува да предприеме толкова голяма стъпка в бъдещето. Марк настояваше, че ако се разширят сега, вероятно няма да им се наложи да се местят отново, преди да пораснат децата, а дотогава има много време. След думите му Тес се почувства някак измамена — сякаш животът й се беше движел по няколко, според нея, вечни пътеки, но ето че след един остър завой щеше да дойде краят. Това ли я очакваше в бъдеще? Все същото движение в кръг, докато не остане нищо друго?

А и къщата им, колкото и да бе овехтяла, носеше отпечатъка на дългия им съвместен живот — петното от червено вино под килима във всекидневната, неизтриваемо напомняне за една особено шумна Коледа, протритият мокет в банята на мястото, където котаракът им Найджъл се приземяваше, скачайки през малкото прозорче. Това беше основният му начин за влизане и излизане, най-вече защото никой не си правеше труда да го чака да излезе през някой нормален изход, като врата например. В къща, където всичко се случваше с убийствена скорост, идеята за котка без чувство за бързина просто не беше приемлив вариант. Марк не харесваше Найджъл, защото скачаше върху кухненския плот и оставяше кални отпечатъци около кутиите с корнфлейкс и бутилките с мляко. Децата отделяха доста време да крият от баща си свидетелствата за белите на Найджъл, вадейки изкормени мишки от чехлите в спалнята и чистейки котешките изпражнения зад дивана.

За да покаже отношението си към котката, която освен това спеше в леглото на Хати, въпреки че Марк настояваше, че ще спи върху лицето й и може да я задуши (твърдение, което Хати отхвърли начаса, казвайки, че веднага ще разбере, ако има котка на лицето си, дори и да спи), той притваряше прозорчето в банята, за да не може Найджъл да промуши през него кастрираното си тантуресто червеникаво тяло. Тес, която имаше най-лек сън, често се будеше от дращенето на животното, заклещено в тесния отвор и неспособно да се измъкне — същински Мечо Пух в котешки вариант.

В опит да оправдае преместването, което определено не можеха да си позволят, Марк каза, че му е писнало от боклуците на улицата, липсата на пространство и спорадичния вандализъм, от който страдаха колите им. Брумфилд Роуд беше приятна, широка улица с много дървета в тих квартал на Южен Лондон — не скъпарски, тъй като се намираше на три преки от Клапам Комън[1] и опасно близко до границата е по-малко здравословен район, известен с многоетажните си сгради и търговията с наркотици, но едва ли можеше да се нарече олицетворение на престъпността. Дори от време на време Тес оставяше задната врата отключена за Оли и Джейк, за да могат да се приберат след училище, ако тя закъснееше от работа.

В разговор, състоял в нощта, преди тя да тръгне за Корнуол с децата, Марк беше казал, че не разбира защо идеята за преместването не я въодушевява. Щели да са по-добре извън Лондон, в къща с нормална градина, вместо този хилав двор, недостатъчен дори за разходките на Найджъл. Ако той пътувал всеки ден до града и обратно, тогава парите, които щели да вземат за къщата на Брумфилд Роуд, можели да стигнат за нещо по-сериозно — например четири спални и градина — в провинцията. Нали не й се искало да се страхува повече от хулиганите по анцузи, нападащи колите им през нощта? В края на краищата той бил този, който ще пътува, защото едва ли си струвало Тес да продължава да работи в галерията, намираща се в такава удобна близост до училището на Хати: само ще харчат повече пари за транспорт, а ще се наложи да плащат и на детегледачка. Говореше ентусиазирано за плана си и красивото му лице се оживяваше при мисълта за вълнуващата промяна. Тес не искаше да изтъква недостатъците, нито да се кара точно преди почивката, но нежеланието й да сподели ентусиазма му го изнервяше. След толкова години брак беше развил усет за неодобрението й, било то изречено на глас или не.

Но ако все пак се съгласеше да се преместят, до какво щеше да доведе това? Марк беше изтъкнал ползите за живота им — по-разкрепостено детство за Хати, премахване на опасните външни влияния върху момчетата, особено върху Джейк, възможността да имат градина и дори да си вземат куче, за каквото децата копнееха отдавна. Той ще може да се занимава с нещо полезно през уикендите, да прекарва свободното си време сред природата, а тя няма да вози безкрайно децата от едно извънучилищно занимание на друго, защото сега единственото пространство, където можеха да тичат на воля, беше паркът Комън, където ходеха всички семейства, които нямаха възможност да прекарват уикендите във вила в провинцията.

А и нали тя винаги се оплаква, че няма време за себе си, изтъкна той — може би решението е в преместването. „Но какъв — мислеше си Тес — ще бъде животът ми? Къде ще работя в провинцията? Дали Марк не иска да имам достатъчно време, за да се превърна в истинска съпруга и майка, да въртя къщата и да чета старателно градинарските каталози? Да чакам съпруга си да се прибере у дома за интелигентен разговор между възрастни, да се лиша от Марджи и Ванеса, да слушам до втръсване радио «Четири» и да се разхождам в калта?“ Мисълта я накара да потрепери. Според нея — макар че Марк никога нямаше да си признае — той просто искаше да се отдаде на нещо, което да продължи до пенсионирането му. Кариерата му осигуряваше толкова значителен и интересен живот, че поглъщаше цялата му енергия. Единственото, от което се нуждаеше извън това, бе възможност да презареди батериите си, преди да се захване с поредната криза. Домът за него беше нещо, в което да избяга. За нея беше нещо, от което да избяга.

Нейният живот, вместо да се развие като този на Марк на голямата сцена, приличаше на това да стоиш зад кулисите и да подаваш на всички останали реквизита и костюмите. Тя трудно можеше да се оплаче от качеството на живота си — приятна работа в галерията, съвпадаща с часовете на Хати в училище, приятели, деца, къща — но започваше да усеща в себе си празнина, празнина, която досега беше запълвала с необходимостта да запази малките си деца живи и здрави. Чувстваше се отегчена. Преди щеше да е готова да убие, за да почувства отегчение. Но сега, наближавайки четиридесетте, с деца, способни поне в минимална степен да се грижат за себе си, Тес имаше възможност да се огледа за нещо по-вълнуващо, по-предизвикателно за вършене. Което означаваше, че едва ли й се иска да се остави на течението и да се отдаде на мисли за спокойно пенсиониране. Тъкмо бе яхнала отново проклетия велосипед.

Тес бавно доближи чашата до устните си, опирайки ги в хладния й ръб. После я наклони леко и отпи блажено голяма глътка. Може би не разсъждава разумно? Може би се опитва да вземе решение, изхождайки от чисто егоистични подбуди? Децата щяха да са по-щастливи — Хати със сигурност — но Тес имаше сериозни резерви по отношение на момчетата: техните приятели щяха да им липсват много, а и Джейк, особено сега, имаше много по-наситен социален живот от нейния и този на Марк. Какво щеше да прави тя с двама тийнейджъри в провинцията, без места за каране на скейтборд или модерни филмови салони? Нищо чудно, че хората в провинцията се залавяха с лов. Там нямаше нищо друго по-вълнуващо за вършене.

Но преди всичко — при едно преместване от Лондон — тя щеше да загуби своята емоционална подкрепа. Близките приятелства съществуват, защото отговарят на взаимна нужда, а тази нужда щеше да изчезне. Нямаше да има Марджи, която живееше само през две къщи от нея, нито Ванеса, обитаваща единствената двукрила къща в богаташката част на квартала, съвсем близо до Клапам Комън. Когато Тес я видя за първи път, Ванеса беше блъснала колата си в тази отзад, след което бе излязла, без дори да погледне бронята, и прокарвайки невъзмутимо ръка през безупречната си руса коса, бе поела към входната си врата. Тес я намираше за ужасно шик и не смееше да й се усмихне, когато я срещнеше в деликатесния магазин, но накрая Ванеса я бе приближила енергично, задавайки й въпроса дали онова страхотно тъмнокосо момче, дето кара скейтборд по улицата, е нейно. Тес отвърна колебливо: „Да, това е Джейк“, и тогава Ванеса призна, че дъщеря й Клементайн е влюбена в него до ушите и биха ли дошли всички заедно на чай?

Тес установи, че домът на Ванеса е красив и изтупан досущ като нея и това доста я депресира. Ванеса имаше живота, за който Тес бе мечтала в първите години на брака си — никаква работа, богат съпруг и цялото време на света, за да се мотаеш по магазините, в търсене на мека мебел, и да ходиш на козметичка. Но този живот не беше за нея, защото, както изтъкна Марджи, двете се наслаждаваха на пазаруването, пиенето на кафе в Старбъкс и обсъждането на платове за пердета само защото можеха да противопоставят тези занимания на своята интелектуална работа, нищо че тази на Тес беше на половин ден.

Ванеса нямаше никаква тръпка в живота си, освен лукса. Беше успяла да неутрализира завистта на Тес и Марджи, заявявайки откровено, че им завижда, защото имат цел в живота, докато нейното положение в обществото се определя единствено от скъпите дрехи, поддържаната фигура, престижната къща и това дали ще приемат дъщерите й в училището „Сейнт Пол“. Луксозното й съществуване се помрачаваше и от надутия й съпруг, който я третираше като своя секретарка.

Въпреки различията помежду им, само за няколко месеца трите бяха образували триумвират, който успешно смекчаваше всекидневния сблъсък с реалността. Марджи говореше за проблемите с бившия си съпруг, а Ванеса се жалваше, че няма друга цел в живота, освен да търси подходящи пердета и да залага всичките си надежди на модния в момента лифтинг на лицето без хирургическа намеса. Как щеше да оцелее, забита в провинцията, без двете й приятелки да я разсмиват и да чувства, че е интересен и забавен събеседник?

Тя се намести по-удобно на дивана, протегна изтръпналия си крак и го потърка, за да се отърве от болезнените иглички. Загорялата й кожа се белеше на прасците, а лакът върху ноктите на краката (беше ги лакирала специално за почивката) се беше излющил. Смяташе, че тази вечер ще е рай, в който ще може да вземе спокойно някои решения за своето бъдеще — но вместо това изпитваше само нарастващо безпокойство. Дали не се дължеше на страха, че се прибира у дома и отново трябва да се изправи лице в лице с живота, да мисли за преместването и за всичко, което подобна промяна щеше да повлече след себе си? Това бяха конкретни страхове и тя можеше ги да разбере. Но всъщност най-много я плашеше страхът да се освободи от възприетите от нея роли. Добре, ще се отърси от тях, но как ще се почувства след това? „Човек дава, дава — мислеше си тя, — за да направи всички останали щастливи, но дали така не се изпразва като личност?“ Може би затова повечето мъже, включително и Марк, изглеждаха егоистични — защото винаги поставяха собствените си нужди на първо място, докато жените винаги поставяха на първо място децата си. Мъжете просто имаха по-силен инстинкт за самосъхранение.

В стаята захладя и Тес реши да запали огън в празната камина. Запитвайки се дали има дърва в навеса до задната врата, изведнъж си спомни, че той беше заключен с катинар; никой не се нуждаеше от дърва за огрев през лятото.

Потрепери. Небето, допреди малко наситено индигово, бе станало черно. Струваше й се, че ако отвори прозореца, гъстият мрак ще нахлуе в стаята като стопена среднощна лава. Тишината, която в началото изглеждаше успокоителна, сега я изпълваше със страх. Време беше за сън. Тя въздъхна. Толкова много мислене и накрая нищо.

Заспалата в леглото й Хати й се стори най-скъпоценният подарък.

[1] Известен парк в Южен Лондон. — Б.пр. ↑

Трета глава

Марк с мъка завъртя ключа в бравата. Нямаше ги само две седмици, а ключът сякаш бе ръждясал. Той подпря вратата с рамо и натисна силно. Скоро откри какво й пречеше да се отвори — спретната, но висока купчинка поща, поставена внимателно зад вратата от Марджи, която беше идвала всеки ден, за да задоволява нуждите на една гладна, недружелюбна котка. Той изпъшка и пое обратно към колата. Вратите й бяха широко отворени, а Оли и Джейк лежаха на задната седалка. Русата глава на Оли бе наведена над книга, а тъмната на Джейк — над мобилния му телефон.

— Ей, момчета! — провикна се той. — Имам нужда от помощ.

Последва дълго мълчание и накрая Джейк извика:

— Идваме, тате.

Никой от двамата обаче не помръдна. Оли беше тежък случай на книжен плъх и при липса на друго за четене, се взираше съсредоточено в гърба на пакета с корнфлейкс. Веднъж Тес го бе заварила да седи в тоалетната и да чете рекламата върху опаковката от тоалетна хартия. Ако Тес или Марк се опитаха да прекъснат четенето му с някое разтревожено предупреждение от рода на „Оли, разливаш млякото върху панталона си“, той ги поглеждаше така, сякаш се опитва да си спомни кои са, замисляше се напрегнато за миг и казваше: „Много важно“, а после се връщаше отново към книгата си. Това вбесяваше Марк. Тес не се дразнеше толкова, защото беше съвсем същата като дете.

Оли беше кротък и непретенциозен, нямаше желанието на Хати да се налага или променливите настроения на Джейк. Тес подозираше, че той се потапя в удобния измислен свят на литературата, за да го използва като противоотрова срещу своя буен и заядлив по-голям брат Джейк. Щом страните му изгубят пухкавостта си, ще изглежда добре, успокояваше се тя — чертите му бяха по-закръглени от тези на Джейк, който имаше лице на филмова звезда. Оли и Хати бяха наследили бледата кожа на Тес, а Джейк — кожата на Марк, мургава, осеяна с лунички и лесно почервеняваща.

Джейк беше изнервил Марк по пътя, защото отказваше да отговаря веднага на въпросите му. Всеки опит за разговор трябваше да се повтаря поне два пъти, с повишаване на гласа. При което синът му или казваше нехайно „Да, добре“ и отново се вторачваше през прозореца, без да спира да върти връзката за обувки, която носеше на китката си, или просто го поглеждаше невиждащо. Когато не благоволи да отвърне навреме на прост въпрос за местонахождението на училищната си униформа, Марк се извърна рязко на седалката и изкрещя с цяло гърло: „Ще ми отговориш ли?“. След което зави рязко, за да не се блъсне в един внезапно намалил скоростта миниван, пълен с цяла дузина деца и каран от изтормозена на вид майка.

— Проклети жени! — изруга Марк.

Джейк изсумтя.

— Добре, че мама я няма. Щеше да те линчува.

Марк му се усмихна в страничното огледало, доволен и на тази незначителна форма на комуникация от планетата на тийнейджърите.

— Как беше почивката?

— Страхотна. — Джейк изостави маската на разсеяна досада и се ухили на баща си, после извади мобилния телефон от задния си джоб и се вторачи напрегнато в екранчето. Вече нямаше пари да изпраща съобщения, понеже Марк и Тес се бяха разбрали за строг бюджет всеки месец. Беше изразходвал парите си още в края на първата седмица от почивката, макар че трудно се свързваше и трябваше да се изкачва до пътя на половин километър от вилата, за да успее да се обади. Добре поне, че неговите родители — за разлика от тези на приятеля му Ник — никога не четяха съобщенията му.

Тес беше подхвърлила, че прибирайки се вкъщи без нея, Марк ще има възможност да прекара един от редките моменти насаме с момчетата. Той ги обичаше много, но напоследък обичта му бе изпълнена с напрежение, тъй като те просто бяха некомуникативни, всеки — по различен начин. Струваше му се, че има по-близки словесни отношения с котката, отколкото с тях.

Винаги когато двамата с Тес се осмеляваха да помолят Джейк да направи нещо, например да отнесе купчина пуловери на втория етаж, той обикновено реагираше така, сякаш го молят да поправи душа. Отпускаше се с пъшкане на близкия стол с думите: „Ще го направя след малко, става ли?“, изричайки „става ли“ с тон на засилваща се истерия. Възрастта на бързите отговори беше отминала безвъзвратно. Оли бе далеч по-дружелюбен, но той живееше в толкова измислен свят, че трудно осъществяваше контакт. Освен това се разсейваше много лесно — най-обикновено настояване да си оправи леглото водеше до откриването на забравен комикс и половин час по-късно Тес го намираше унесен в книжката, отпуснат тежко върху леглото, с увиснал от единия край юрган. Добре че и двете момчета спортуваха волю-неволю в училище, иначе според Марк имаше опасност да забравят да се движат. Той често се улавяше да се държи с тях така, както се бе клел да не се държи никога с децата си, но, разбира се, кръгът неизменно се затваряше.

Докато преместваше пощата в единия край и отваряше широко вратата, Марк се стресна от внезапната поява на Найджъл. „По дяволите!“ — измърмори той, отскачайки назад. Съвсем бе забравил за котката. Защо не използва електронната вратичка за котки, както се очакваше, вместо да се спотайва зад затворените врати? Бяха похарчили цяло малко състояние да му купят нашийник, който отваря вратичката автоматично. Според рекламата това намалявало чувствително риска от кражби, макар че Марк трудно можеше да си представи как един крадец ще се промуши през котешка вратичка, пък била тя и обикновена. Разбира се, какъвто си беше, Найджъл напълно се провали в опита да схване техническите преимущества на новото съоръжение. През първите няколко дни седеше в обсега на електронния лъч, очарован от постоянното отваряне и затваряне на вратичката. „Изключено е да мина оттам, благодаря ви много“. Котарак с огромен задник като неговия можеше да пострада тежко. Знаеше, че е много по-безопасно да стои до входната врата и да мяука силно да го пуснат или да рискува да се пребие, прехвърляйки застаряващото си тяло през прозорчето в банята.

— Здрасти, коте.

Забелязвайки Джейк и Оли в колата, Найджъл скочи вътре доста чевръсто, предвид размерите му, и мъркайки, потърка тяло в пуловера на Джейк. Джейк затвори очи и вдиша познатата миризма на топъл радиатор и котешка храна. Приятелката на майка му, Марджи, го беше хранила, докато ги нямаше, и съдейки по натежалото му тяло, май се бе тъпкал повече от обичайното.

— Дебело коте — прошепна Джейк с любов.

Найджъл му хвърли унищожителен поглед. Той проявяваше търпимост към Марк и Джейк, харесваше Оли, колкото да благоволи от време на време да спи в краката му, но истинската му страст бяха Тес и Хати. Марк — крайно неразумно, предвид мястото на Найджъл в еволюционната стълбица — ревнуваше и си го изкарваше на котарака, правейки всичко възможно да го държи далеч от къщата. Ала Найджъл винаги се справяше с положението, промъквайки се хитро и незабелязано.

— Веднага излизайте от колата!

Джейк и Оли се спогледаха.

— Не се впрягай, тате. Ще ми хвърлиш ли ключовете?

— Защо?

— Искам да извадя CD-то.

Марк изпъшка. Беше позволил на Джейк да избира музиката по пътя за вкъщи, за да има мир, което означаваше, че бяха прекарали цялото пътуване в слушане на монотонно, пискливо виене, прекъсвано периодично от стържещи звуци и постепенно извисяване на звука, сякаш някой се опитва да настрои старо радио. Музиката, ако изобщо можеше да се нарече такава, постоянно спираше и започваше без видима причина. Поклащайки доволно глава, Джейк с нищо не показваше, че е разбрал какво мъчение е това за Марк.

— Дръж! — Марк излезе от входната врата и хвърли ключовете към Джейк, който ги хвана ловко.

Марк започна да вади планината от куфари и чанти от багажника. Оли остави книгата и се огледа разсеяно, а Джейк се запъти със CD-то към къщата.

— Гледай да не се пресилиш, приятел — каза Майк, щом Джейк мина край него със CD-то под мишница.

— Няма. Благодаря.

— Мамка му! Няма никаква кльопачка — извика Джейк от коридора, след като Марк бе успял да прехвърли всичко преносимо от колата в антрето.

Знаеше, че е невъзможно, но му се стори, че сега има повече багаж, отколкото когато бяха тръгнали за морето, съдейки по количеството, струпано на пода. Огледа се безпомощно. Къде трябваше да иде всичко това?

— Тате, не знам как да ти го кажа, но цялата кухня е във вода.

— По дяволите!

Изведнъж Марк си спомни, че докато Тес беше проверявала дали всички прозорци са затворени и дали кофата за смет е празна, той беше обикалял да вади щепселите от контактите, чувствайки се много полезен помощник. Сигурно бе извадил някой и друг щепсел в повече. Тъкмо се чудеше как да стовари вината за това върху някое от момчетата, на стълбите се появи Джейк — върху крачолите на ужасно дългите му торбести джинси се бе отбелязала петсантиметрова мокра ивица.

— Долу е много мокро — каза той.

— Избърши го тогава — отвърна Марк.

Джейк го изгледа, сякаш баща му е извънземно.

— Няма начин. Като плувен басейн е.

— Не ми се прави на умник, Джейк.

— Не се майтапя, тате. Ела да видиш.

Марк неохотно го последва надолу по стълбите, като наведе глава, за да се предпази от подпорната греда, минаваща през средата на стълбището. В началото, когато се нанесоха, със своите сто и осемдесет и няколко сантиметра височина той постоянно имаше червен белег на челото, понеже все забравяше да се наведе.

Източник на бедствието наистина се оказа хладилникът. Наскоро бяха купили едно чудо с двойна врата, в американски стил, и Марк, и момчетата го обожаваха, понеже беше снабден с най-различни джаджи, например устройство за правене на лед и кранче за охладена вода. Тес се бе съгласила да похарчат толкова пари за домашен уред само защото Марк успя да убеди шефовете си да го минат за сметка на фирмата, обяснявайки им, че трябва да държи бялото вино охладено. В момента Марк беше тяхното златно момче и те се бяха съгласили. През двете седмици отсъствие хладилникът бе капал безпомощно, съвсем наясно, че това ще им струва дяволски скъпо, когато се приберат у дома.

— Къде е подомиячката?

— Не питай мен — отвърна Джейк. — Не съм момиче.

— Сигурно е в шкафа под мивката. Иди да видиш.

Джейк го изгледа недоволно, но бързо смени изражението си, забелязвайки признаци на ярост върху лицето на баща си. Лошо му се пишеше, ако Марк побеснееше.

— Добре де, добре. Само не се впрягай.

Докато бършеше пода, Марк все повече се ядосваше на Тес. Защо беше настояла да остане? Вярно, трябваше да вземат и двете коли, защото той се присъедини към тях един ден по-късно заради важно заседание, но вината не беше негова. Щеше да е много по-лесно да се приберат заедно, а после тя можеше да се заеме с подреждането на багажа, докато той проверява в кабинета си милионите служебни имейли, очакващи вниманието му.

Внезапно си представи как компютърът му прелива от електронни съобщения, способни да го залеят и задушат с думите си. Беше поискал да вземе лаптопа със себе си в Корнуол, за да е в течение на разходите за новата винарска изба в Унгария, но Тес му забрани. „Това е почивка — каза тя, — а не алтернативен служебен ангажимент.“ Марк знаеше, че е права, само че жена му не разбираше колко много неща има за вършене, особено сега, когато бе станал един от шефовете. Първият директор — австралиец. Доста смело решение за такъв традиционен стар вносител на качествени вина със седалище в сърцето на Пикадили.

Бяха го взели на работа в „Мерис“, за да движи нещата с Австралия, а и защото останалите директори осъзнаваха, че имат нужда от млада кръв, ако искат да оцелеят на един силно конкурентен пазар. Супермаркетите сега контролираха по-голяма част от търговията и фирмата работеше предимно с тях, оставяйки на заден план дребните вериги и фамилните магазини за алкохол. Навремето в „Мерис“ се нуждаеха от някой по-колоритен служител и Марк беше идеалният избор, с обецата на ухото и силния си австралийски акцент. Обецата отдавна я нямаше — когато той стана на трийсет, Тес тропна с крак и каза, че вече не изглежда по младежки дързък, а по-скоро смешен. Характерният му акцент също бе избледнял и сега повечето хора го мислеха за американец. Вече не се бунтуваше, както когато се бяха срещнали с Тес, острите му ръбове се бяха огладили, а революционните му идеали бяха заглушени от сирената на успеха и от нуждата да печели пари, за да се грижи за семейството си. Понякога се учудваше колко много от себе си е загубил.

През десетте години работа във фирмата — последната година като директор — той почти удвои продажбите. Това му носеше изключително удовлетворение, но в същото време се чувстваше недооценен. Щом може да печели толкова пари за компанията, защо да не започне самостоятелна консултантска практика? Процентът от печалбите и премията за миналата Коледа му бяха връчени с тържествено самодоволство, сякаш му оказваха велика чест, допускайки го в тайния си мъжки клуб. Сумата не беше астрономическа, ала той изпита неудобство, когато я приемаше, макар че отчаяно се нуждаеше от пари. Съветът на директорите си гласуваше все повече пари на гърба на останалите, които работеха не по-малко, ако не и повече от тях. Той мразеше чувството, че принадлежи към някакъв клуб, че го притежават. Но да започне сам, щеше да е едновременно и рисковано, и скъпо. При положение че двамата му сина учеха в частно училище — макар че Оли, слава богу, имаше стипендия — и че трябваше да изплаща ипотека, не можеше да оправдае подобен скок в тъмното.

Тес също внасяше пари в семейния бюджет, но те им стигаха само за храна. Балансирането на финансите понякога му се струваше огромен, смазващ товар и често имаше моменти, когато му идеше да захвърли всичко и да отведе семейството си у дома, в Австралия. „Тес не оценява — мислеше си Марк — каква огромна отговорност носи той на плещите си и как понякога му се приисква да стане иззад махагоновото си бюро, да напусне офиса с дъбова ламперия, да слезе по старите каменни стълби в оградения двор, минавайки покрай облечения с ливрея пазач, и да тича, да тича, докато краката му не усетят пясък и не чуе шума на морето.“ Без повече любезничене, без повече дипломация и необходимостта да си затваря устата, когато новият административен директор Рупърт, мързеливо копеле и син на бившия председател на борда, си присвоява постиженията му. Някой ден, някой ден. Вместо това пропъждаше неприятните мисли, сипваше си нова чаша кафе и посягаше към телефона.

Спря, както попиваше водата в кухнята. Ето че пак се случи: напоследък вдигаше кръвното налягане, сърцето му започваше да бие учестено, той се задъхваше и се усещаше замаян. Изправи се и изпъна гръб. Напрежението, отцеждало се от него, докато се разхождаше по плажа и търсеше раци в компанията на Хати или учеше момчетата как да усъвършенстват стойката си на дъската за сърф, се бе върнало. Болката започваше в основата на врата, изкачваше се бавно към главата и се настаняваше там досадно дълго. Наистина трябваше да намери време за някакъв вид спорт — например отново да започне да ходи в залата за скуош, в работата му имаше едно младо момче, което щеше да играе с него. Вече беше на четиридесет. Време за инфаркт.

Докато разтриваше тила си, си помисли за Тес. И се усмихна. Господи, колко му липсваше. Сега щеше да храни Хати или може би двете щяха да се къпят заедно. Той завиждаше на отношенията между Тес и Хати, завиждаше на отношенията на жена си и с трите им деца. Бяха толкова открити, толкова непосредствени. Марк не можеше да е толкова непосредствен с тях, даже с Хати. Все още се опитваше да прегръща момчетата, но Джейк вече отхвърляше презрително физическия контакт. Когато Хати беше бебе, Марк обичаше да я къпе, ала сега не можеше — щеше да изглежда неуместно. Тес и Хати още влизаха в банята заедно и Хати плуваше върху корема на майка си като малка рибка. Кожа до кожа, невинната интимност на семейството. Кожа до кожа за него означаваше само да се люби с Тес, но това също се случваше все по-рядко.

Понякога се чувстваше ужасно самотен — като скала, извисяваща се сред море от любов, което не може да докосне. Трябваше да се задоволява с правенето на любов, вместо да я отдава.

Все по-често усещаше, че Тес се люби с него от вежливост — сякаш винаги имаше нещо по-важно за вършене, но би могла да му отдели десетина минути, стига да е бърз и да не иска нещо по-различно. Страстта се превръщаше в спомен, макар че той никога не бе преставал да желае жена си, нито пък искаше да има друга. Често се чувстваше така, сякаш й се пречка в подредения живот като някаква досадна вещ, останала в коридора и отказваща да бъде прибрана. Тя и децата изглеждаха едно цяло, аутсайдерът беше той. Жадуваше да копнеят за него, а вместо това спокойната практичност на Тес и липсата й на страст го правеха още по-раздразнителен. Кога за последен път се бяха любили другаде, освен в леглото през нощта? Марк не си даваше сметка, че лошото му настроение и стресът, пренесени от работата, я карат да го желае все по-малко. Тя също беше затрупана с работа и най-малко се нуждаеше от някой възрастен с претенции. В резултат той все по-често се озоваваше в дъното на купчината.

„Трябваше да прекарват повече време само двамата — помисли си Марк, — но как да го постигнат, с трите деца и отеснялата къща? Не можеха да си позволят дори да идат на почивка сами“.

Къщата изглеждаше зле без Тес, празна и студена. Тя й вдъхваше живот. Най-много от всичко Марк мразеше да се прибира и Тес да я няма вкъщи.

— Има ли хляб?

Оли слизаше по стълбите към кухнята.

— Виж в кутията — отвърна Марк.

— Няма — каза Оли. — Ей, мамка му, какви са тия малки черни неща вътре?

Марк облегна подомиячката на печката.

— Какво? О, господи! — измърмори той, поглеждайки през рамото на Оли. — Миши изпражнения. Затвори я.

— Пфу, гадост! — Оли подложи ръце под кранчето в мивката.

Найджъл седеше и клатеше опашка в средата на дървената маса.

— А ти, проклето животно — каза Марк, като го посочи с дръжката на подомиячката, — си абсолютно безполезно. Всяка година харчим луди пари да изливаме котешка храна в тлъстото ти тяло, с надеждата, че ще ни отърваваш от мишките. Какво си правил, докато ни нямаше, а? Да не си бил на котешко парти? Или си гледал видео? А може би си играл навън с приятели? Или си ми пил от виното?

Найджъл го изгледа смразяващо и след дълга прозявка се зае да ближе невъзмутимо задната си лапа.

— Ще взема да те продам и да купя един хубав капан за мишки. Той поне няма да ни вкарва в разноски и да ака зад дивана — заплаши го Марк.

Момчетата се спогледаха ухилено. „Изключено. Котаракът е под защитата на мама. Не можеш да го мръднеш оттук.“

Марк се нуждаеше ужасно от Тес. Нямаше никакво желание да чисти миши изпражнения от кутията за хляб. Беше шофирал в продължение на пет часа по натоварена магистрала, главата го цепеше от петте часа идиотска музика, беше гладен и копнееше да пийне нещо. Всичко това му идваше в повече, а утре го чакаше работа.

Отгоре долетя гласът на Джейк:

— Тате, не мога да си намеря вратовръзката.

— Мътните да го вземат! — изръмжа Марк и огледа стойката за вино. Извади една бутилка и я отвори.

— Още е шест часа — обади се Оли, вдигайки неодобрително вежди.

— Не ми пука, ако ще да е шест сутринта. Къде е номерът на вилата?

Не смяташе да се жалва, но подсъзнателно си признаваше, че всъщност иска да я накара да се почувства виновна. В края на краищата кухнята беше нейното царство, а нещата се бяха объркали и той, съвсем несправедливо, трябваше да се мъчи да ги оправя сам. Но по телефона Тес не му прозвуча виновно — всъщност звучеше доста делово и го отряза набързо, заявявайки, че Хати е на път да изпусне нещо. Беше се надявал на съчувствие, но не го получи и когато остави слушалката, се почувства неоправдано раздразнен. Знаеше, че поведението му е детинско, но не можеше да се сдържи. Тес се шегуваше, че винаги когато има среща с приятелки вечер — което й се случваше рядко — той неизменно й намира някаква неотложна работа точно преди тя да излезе. Или дори ако го нямаше вкъщи, но знаеше, че тя ще излиза, й звънеше с молба да намери нещо, или да се обади на някого вместо него. Истината беше, че мразеше Тес да излиза без него.

Освен това нямаше нищо за ядене. Той изля сивкавата вода от кофата в мивката, оставяйки пласт от мръсотия върху белия порцелан. После понесе куфара си нагоре по стълбите към тяхната спалня, зарязвайки останалите куфари и другите партакеши долу. Тес, както винаги, бе оставила къщата в пълен ред, но сега всичко изглеждаше някак различно — въздухът беше застоял, неизползван. Тес щеше да отвори прозорците, но на Марк не му се занимаваше дори с това. Искаше единствено да се отпусне на леглото и да си допие виното, преди да се захване с имейлите. Обаче момчетата трябваше да бъдат нахранени.

Откъм стаята на Джейк се чу силно трополене. Марк взе бързо решение да остави куфара си на грижите на Тес и последва източника на шума от долния етаж.

— Какво правиш, по дяволите?

Джейк вадеше всевъзможни неща изпод леглото — тенис ракети, стари маратонки, списания, CD-та, спаднала футболна топка.

— Не мога да си намеря обувките за ръгби.

— Зарежи. Майка ти ще ги намери, като се върне. Нали няма да играете ръгби още първия ден?

— За нищо не ставаш, тате.

— Благодаря. А кой ти плаща училищните такси?

— Не се засягай, де. Какво ще ядем?

— Извикай брат си. Китайска храна.

— Страхотно. — Джейк се усмихна щастливо.

Купчината мръсни кутии от китайска храна стояха на масата близо до празната бутилка червено вино. Кранчето на чешмата, незатворено докрай, капеше в мивката. Найджъл, който бе осъзнал, че никой няма да се сети да го нахрани, обираше внимателно останките от патицата по пекински с бобови кълнове. Определено не миришеше на риба тон, но ставаше за ядене. Подомиячката още стоеше подпряна на мивката, а през вратата на фризера, забравена открехната, се процеждаше ивица бяла светлина — хладилникът отново беше на път да се размрази.

На горния етаж в стаята с телевизора светеше забравена лампа и през отворените завеси някой навън можеше да види синия екран, с изписано на него меню, в напразно очакване на публика. Пет куфара, купища якета, три чифта покрити с пясък гумени ботуши и многобройни найлонови торби стояха струпани в подножието на стълбите в антрето. Оли се беше опитал да си приготви сака за физическо, но не откри горнището на анцуга и белите маратонки. Знаеше, че майка му ги беше изпрала в пералнята, но не знаеше, че ги бе оставила, изсъхнали и светнали от чистота, върху бойлера в килера до кухнята. Джейк се беше предал веднага, щом не намери обувките за ръгби, но бе открил вратовръзката.

Светлината от полилея в антрето, подарък за новата къща от родителите на Тес, осветяваше стълбите до първата площадка. Изпод вратата на стаята на Джейк и Оли се процеждаше тънка ивица светлина. Оли беше заспал върху юргана си, без да си направи труда да се съблече. Училищната му униформа, сгъната внимателно от Тес, лежеше смачкана на пода. Пръстите на Оли чернееха от пастата, с която бе мазал обувките си — не бе успял да ги лъсне като хората и се бе отказал. Бейзболната му шапка лежеше на пода до леглото, а гъстата му руса коса се беше сплескала и потъмняла от пот, понеже на Марк му бе станало студено и бе включил отоплението на най-високата степен, а леглото на Оли се намираше точно до радиатора. Книгата на Филип Пулман лежеше върху юргана до протегнатата му ръка. Джейк се бе проснал на леглото си, все още буден, с пъхнати в ушите слушалки, съвсем слабо пропускащи тенекиения вой на музиката. Той много се притесняваше за утре. Имаше домашно по история, за което бе забравил напълно и щяха да го линчуват. И къде, по дяволите, бяха тия негови спортни обувки?

Котаракът спря до вратата на момчетата и после пое нагоре по стълбите. Вратата към спалнята на Тес и Марк се оказа отворена, но вътре нямаше никого. Той се упъти към кабинета на Марк и го намери да седи с гръб, заровил глава в ръцете си. До компютъра имаше втора полупразна бутилка червено вино и празна чаша със засъхнала кървавочервена ивица по ръба. Котаракът скочи върху бюрото и нарочно мина през клавиатурата, след което притисна лице в ръката на Марк. Марк трепна, после вдигна глава. Часовникът на компютърния екран показваше 00:27. Той се прозя, протегна се и избута животното. Оставаха му шест часа сън. В устата му киселееше, коремът му беше подут. Найджъл го изгледа презрително, скочи на пода и пое към празната стая на Хати.

Докато Тес спеше на топло и доволна, Марк остана буден до зазоряване в празното семейно легло. Тъкмо се унасяше, когато алармата на колата им се включи; звучеше като въздушна сирена и отекваше ясно в хладната светлина на утрото. Успокояваше го единствено мисълта, че днес Тес се връща и ще оправи бъркотията.

Четвърта глава

Обезумяла, Тес провери с поглед цялата дължина на плажа. Нямаше и следа от дъщеря й. Заплува ужасено към брега и се провикна неистово:

— Хати!

Гласът й, уловен от вятъра, се понесе и отекна глухо по празната брегова ивица.

Под нея водата се надигаше и спадаше. Разпенена малка вълна я удари в лицето, напълни устата й с горчива солена вода и я заслепи. Но докато плуването навътре беше лесно, тъй като течението я повдигаше и отнасяше все по-далеч с всяко загребване, плуването обратно приличаше на борба с неподвижна сила. След всеки мах тя отново вдигаше глава и оглеждаше плажа и водата, търсейки да зърне подскачащата глава на Хати, русата й коса, вързана на опашка високо на тила. Това беше сън, от който тя всеки момент щеше да се събуди, и Хати щеше да е където я остави, смееща се в плиткото.

Намираше се само на двайсетина метра от брега, но дъщеря й не се виждаше. Докато плуваше, се провикваше с парещи дробове, а очите й не спираха да оглеждат едрия пясък и склона отвъд, чак до мястото, където пътеката завиваше зад голямата скала. Виждаше единствено разхвърляната купчина дрехи, които бе свалила набързо, преди да нагази във водата — сега само на метри от прилива. Как можеше да е толкова глупава, толкова безотговорна? Защо се отдалечи от Хати, като знаеше, че тя лесно може да се озове в дълбокото? Защо бе разчитала само на предишния опит: че досега не се е случвало никога, че Хати се страхува прекалено много, за да влезе по-навътре, че никога не стои повече от десетина минути в морето, защото й става студено?

Краката й опряха дъното и изпита болка, удряйки се в скалите. Водата се отдръпна назад от бедрата й и Тес се олюля. Щом приближи плитчините, започна да гази колкото може по-бързо — водата вече бе само малко над коленете й, но тя още не виждаше Хати.

Спря и отново извика името й. Хати не можеше просто да изчезне. Газейки през все по-плитката вода, се насили да погледне надолу. Обичаше всичките си деца, но Хати означаваше нещо повече — детето, което тя и Марк бяха мислели, че ще загубят, детето, чиято първа година от живота беше борба, и което можеше да им бъде отнето, ала не беше, но сега… Какво, господи? Какво се е случило?

Трябваше да спре и да помисли логично. Ако течението е завлякло Хати в морето, тогава то щеше да я приближи до нея, тя щеше да е тук — или може би е била отнесена и после върната обратно в малката пещера. В другия край на плажа имаше плитка пещера в малък полуостров от скали, същите, около които Марк и Хати бяха търсили раци с новата мрежа на Хати, купена за лира от местния магазин с парите й от касичката. Беше смешна жълта мрежичка и вече започваше да се измъква от бамбуковата си дръжка. Марк каза, че е загуба на пари, и Хати се разплака. Той веднага съжали, че я е разстроил, и прекара почти целия следващ ден с нея — прескачаха заедно локви, пълни с тиня, лигави водорасли и мъртва риба и се опитваха да събират миди от скалите. Почти успяваха да ги откъснат, но после бялото лепкаво нещо се връщаше обратно и победоносният вик на Хати отстъпваше място на отчаяние.

Тес приближи скалите, насилвайки се да погледне във водата — почти черна, разплискваща се в дъното на пещерата. Очите й постепенно свикнаха с бледата светлина. Вътре не се виждаше никакво тъмно очертание — нищо. Обърна се и отново закрачи през плитката вода, колкото се може по-бързо. Вече нямаше къде другаде да е, нямаше. Дали да не заплува навътре, да потърси в по-дълбокото? Да извика помощ?

Тя се поколеба, после се втурна по плажа към пътеката, а острите камъчета се забиваха болезнено в стъпалата й.

— Хати! Хати!

Вече беше станало по-студено: въпреки ранното слънце, нямаше да е чудесен, слънчев ден, както бе обещала зората. Щеше да е хладно, времето се беше обърнало.

Щом стигна в началото на пътеката, която завиваше около скалата и после се изкачваше към стълбите за брега, тя спря. Сред камъните проблясваше нещо. Тес се наведе и го вдигна. Беше ластикът за коса на Хати — бледожълт пръстен от еластична материя. Тази сутрин с него бе опънала и прибрала косата на дъщеря си в опашка, докато тя се дърпаше и хленчеше, но Тес бе казала, че иначе косата ще пада в очите й.

Тес се пресегна и докосна студената повърхност на скалата. Щом завиеше, щеше да види най-малко петдесет метра от пътеката, водеща нагоре към моста. Беше останала във водата някакви си жалки минути, най-много пет, и Хати, дори тичешком, не би могла да стигне по-далеч, ако бе решила да се върне в къщата. Тес спря, сърцето й биеше бясно, струваше й се, че всеки момент ще се качи в гърлото й и ще я задави. Насили се да погледне. Хати седеше на стълбите и клатеше голите си крака. Стискаше здраво нещо в едната си ръка, а другата беше облегнала на перилото на оградата.

— Имам подарък за теб! Страхотен е! Но не може да го видиш още — извика тя.

— Защо? — попита Тес, опитвайки се да звучи спокойно.

— Защото е тайна.

— И кога ще го видя?

— Като го измия по-добре. Не си виждала толкова красиво нещо досега.

Тес тръгна бавно към нея, мокрите й крака бяха започнали да изсъхват и да се покриват с прах.

— Хати…

— Да?

— Обичам те.

— Знам. Все това казваш.

Детето се обърна пъргаво и скочи от другата страна на стълбите.

— Чакай малко. Трябва да си взема дрехите.

— Няма да се изгубя — извика Хати и се отдалечи тичешком по пътеката.

Тес събра дрехите си и ги навлече върху мокрия банки костюм. Морската вода се беше събрала в чатала й и тя усещаше неприятна мокрота. Пуловерът на Марк беше залепнал плътно към гърдите й. Останалата под пуловера коса капеше по гърба й. Тя пое обратно към вилата. Бясно биещото й сърце започваше да се връща към нормалния си ритъм.

Отвътре чу шум от течаща вода. Хати беше довлякла един стол до мивката в кухнята и изправена върху него на пръсти, се беше навела и миеше старателно някакъв синьо-зелен предмет.

— Какво е това? — Тес застана зад нея.

— Не още! — спря я Хати. — Трябва да почакаш малко. Иди да свършиш нещо.

Тес се обърна послушно, качи се по стълбите и се зае да оправя леглото. В движенията й имаше спокойна последователност, а в главата й като субтитри преминаваха предстоящите задачи — да преоблече Хати, да намери найлонова торба за мокрите им банки костюми, да натовари куфарите в колата, да провери дали всички прозорци са затворени, да запише показанията на електромера, да провери дали в шкафа няма забравени хавлии… Двете с Хати непременно трябваше да си вземат душ, иначе щяха да се чувстват солени и лепкави в колата. Тя заопъва чаршафите и одеялата върху леглото.

В средата на леглото, на мястото, където бе лежала Хати, имаше малка вдлъбнатина като отпечатък. Тес се пресегна и я докосна, изглаждайки повърхността с ръка. Може би се дължеше на полегатите слънчеви лъчи, но беше топла. Наведе се бавно напред и опря лице в топлото островче. Миришеше на Хати, на праха за пране, който Тес използваше за пижамата й, и на шампоана, подарен за рождения й ден и донесен от нея на морето в специалната й чанта за почивката.

Тя чу стъпките на дъщеря си по стълбите.

— Какво правиш, мамо?

— Оправям леглото. — Тес се изправи, извърна лице от Хати и избърса очите си.

Хати не пропускаше нищо.

— Защо плачеш? — попита тя. — Намерих най-хубавата мидичка на света. Може да я дам на теб или на госпожица Уебстър от училище. Още не съм решила, затова трябва да се държиш много мило с мен. Ще може ли да ям бонбони по пътя?

— Ти си чудовище. Ще видим.

— Мразя, когато ме наричаш така. Това да ли означава, или не?

— Казах, че ще видим — отвърна Тес. — Хайде, остави ме да свърша, че трябва да тръгваме. Вече закъсняхме.

— Добре.

Време беше да се прибират у дома. Хати бе жива и здрава, всичко беше наред. Тя последва дъщеря си надолу по стълбите, с все още свито сърце.

Пета глава

— Изобщо не ме интересува, че баба ти те кара да спиш с електрическо одеяло. Хайде, качвай се в колата. Ще се събудя на сутринта и от мен няма да е останало нищо, освен едно мокро петно.

— О, по дяволите! — Под окото на Марк пулсираше малка вена. Трябваше да закара момчетата до Йоркшир, Тес вече беше тръгнала за болницата. Отчаяно искаше да е с нея и Хати, която нямаше представа какво става. Мисълта, че трябва да шофира часове по магистралата с момчетата, го убиваше. Беше точно година след раждането на Хати, година, изпълнена с посещения в болницата, кръвни тестове и скенери. Година, която Марк не би искал да се повтори за нищо на света.

Разбира се, момчетата също се тревожеха по свой начин. Оли дори бе предложил на Хати да вземе плюшения му заек в болницата — вече толкова мръсен, че граничеше с радиоактивното. Тес се разтопи от жеста му и каза, че Хати непременно ще го вземе, стига да успеят да го изперат в пералнята. Но Оли се изплаши: това бе неговият заек и той искаше на всяка цена да запази миризмата му — необходими му бяха години, за да я постигне. Ако пуснеха играчката му в пералнята, кой знае какво щеше да излезе оттам? Можеше да е различен заек. Можеше вече да не е — мисъл, която го изпълни с ужас — неговият заек. Побърза да оттегли предложението си. А Джейк изрази силната си тревога, като стана още по-труден за общуване от обикновено.

Тес си мислеше, че в момента с радост би го оставила на грижите на баща му, но се боеше, че той и Марк ще стигнат до физически сблъсък. Дори на осем Джейк беше висок за възрастта си — явно щеше да наследи ръста и широките рамене на Марк.

Притежаваше непукизма и смелостта на баща си, както и чудесно чувство за хумор, но не се съобразяваше с чувствата на околните и това безпокоеше Тес. Имаше чара на Марк и неговата закачлива усмивка, повдигаща устните му в единия край. За съжаление използваше чара си като оръжие, за да получи каквото иска. Очакваше любов, но не смяташе, че е задължително да отговаря със същото. Уравновесеността не беше най-силната му черта и по едно време трябваше да водят битка с директора на основното училище да не го изгони, защото, макар и много умен, го мързеше за двама и беснееше като хун. Веднъж се беше спречкал толкова яростно с едно момче, че му бе счупил носа. Тес се ужаси, когато осъзна, че Марк тайно се беше впечатлил.

В Джейк тя с тревога откриваше същото безпокойство и гняв, които вероятно бяха движели Марк като млад, карайки го да напусне родината и разбитото си семейство и да се скита по света. Дали животът в стабилен, щастлив дом нямаше да успее да укроти гнева, с който може би се бе родил Джейк? Животът с нея, изглежда, беше укротил демоните на Марк — тъмната му страна се проявяваше съвсем рядко. Енергията и агресията му сега бяха канализирани в работата.

Деликатният по душа Оли се държеше тактично и любящо с Хати, когато я донесоха за пръв път у дома. Тес беше пребледняла от страх, ужасена от вероятността да й има нещо сериозно, но какво би могло да й има, изглеждаше толкова съвършена? Ръката на Господ се бе обърнала и й бе раздала трудни карти с раждането на Хати. Блъскан много повече от живота, Марк беше приел новината, че дъщеря му има проблем със сърцето, хладнокръвно и с изправени рамене. Джейк пък се държеше така, сякаш са донесли в къщи бомба със закъснител.

— За какво ви е? — беше казал, поглеждайки бегло в кошницата, от която надничаше личицето на Хати, все още сбръчкано и леко жълто от жълтеницата, с бледосиня ивица около устата. Трябваше да се върне обратно в болницата след два дни.

Разрешиха им да я подържат у дома само за малко.

— Трябва ли да я задържим?

— Не ставай глупав. Това е новата ти сестричка.

— Предпочитам велосипед.

Хвърляйки отчаян поглед към креватчето й — на всичкото отгоре беше и болна — седемгодишният Джейк грабна скейтборда и излезе от къщи, като хлопна силно вратата подире си. Марк бе успокоил Тес, че ще му мине, ала тя не беше сигурна — отношенията между нея и Джейк се движеха постоянно по острието на бръснача и се боеше, че това може да го изкара съвсем от равновесие. Подобно на Марк и той постоянно искаше да е център на внимание, а когато не беше, правеше наистина ужасни неща, за да накара всички да се занимават с него. Малкият Оли се справяше с Джейк, като му отстъпваше през повечето време; животът му минаваше в постоянни усилия да преодолява настроенията на брат си.

Тес им беше купила няколко нови книжки и блокчета за рисуване за пътуването до баба и дядо. Джейк бе изгубил своето блокче и щом наближиха края на града, грабна това на Оли.

Той му каза меко:

— Моля те, върни ми блокчето.

— О, хайде, Оли, дай ми го.

— Не — противопостави се Оли. — Това е новото ми блокче от мама. Тя даде и на теб.

— Не мога да го намеря.

— Татко, Джейк ме ощипа.

Марк, който тъкмо се опитваше да излезе на магистралата, премести очи от пътя, поглеждайки в огледалото за обратно виждане.

— Господи, Джейк, намери си някакво занимание.

— Скучно ми е. Не може ли да пуснем радиото?

— Не. Млъквай вече.

— Мама казва, че млъквай е невъзпитано. Невъзпитано ли е, татко?

— Млъквай.

— Невъзпитано е. Оли, дай ми блокчето.

— Добре. Но не натискай много с флумастерите, да не им сплескаш върха. Иначе си мъртъв — добави Оли смело.

— Да бе, мъртъв. Нали те знам какво шубе си.

— Ох! Заболя ме!

Марк внезапно се обърна назад с побесняло лице и колата се отклони рязко в насрещната лента, озовавайки се на пътя на огромен камион, който наду клаксона.

— По дяволите! — изкрещя той. — Защо поне веднъж не се държите както трябва! Ако продължавате така, ще ви сваля от колата и ще ви оставя на магистралата.

— Не можеш — отвърна Джейк. — Това е незаконно. Ще извикам полицаите.

— Добре — изръмжа Марк. — Тъкмо ще останеш при тях.

Оли, който мразеше да му викат, усети как очите му се пълнят със сълзи. Накрая преляха и се застичаха по бузите му. Опита се да заглуши плача си.

— Оли се разрева.

— Не съм се разревал — отрече той, бършейки сълзите с опакото на ръката си. Ужасно искаше майка му да е тук. Не му харесваше, че отива при баба и дядо, макар че те не бяха лоши. Но храната им беше особена. Непредсказуема като тази у дома — пилешки бутчета и пица например — ами вечно залята с нещо мокро — разни сосове, и дядо му искаше да си изяжда всичко, а мама — не. Освен това къщата им беше много топла, като фурна, навсякъде имаше украшения и не можеше да тичаш. Единственото добро нещо беше голямата градина с много и все високи дървета. Оли не знаеше колко дълго трябва да останат, зависеше от Хати и нейното сърце. Когато Тес беше тръгнала рано сутринта, Оли увисна на врата й: „Моля те, нека остана. Ще слушам много. Ще си правя сам сандвичи и ще си разтребвам стаята. Няма да цапам. Все едно не съм тук. Моля те“. Тес се разтопи при вида на кръглото умоляващо личице на сина си. Прегърна го, уверявайки го, че ще се забавлява чудесно. Той много се съмняваше. Все едно да кажеш някому, че ще се забавлява в музей.

— Не се безпокой, Марк, всичко ще е наред — усмихна се Джейн.

Двамата бяха застанали неловко на стълбите пред къщата. Тя тъкмо правеше шоколадов кейк за момчетата, когато пристигнаха, и Марк видя през стъклото на входната врата как сваля престилката си и бърше ръце в малка кърпа, докато приближава по коридора, а после оправя притеснено късата си сива коса. Коридорът бе опасан от тесен дървен перваз, монтиран по средата на стената, с наредени на него китайски украшения и декоративни чинии. Марк потрепери.

— Заповядай, влез. Трябва да хапнеш нещо, преди да тръгнеш. Пътят е дълъг.

Марк не искаше да остава, искаше да хвърли момчетата и да бяга. Не можеше да изтрие спомена за Хати, сгушена в детската седалка в колата тази сутрин, докато Тес нареждаше плюшени играчки около нея.

— По-добре да тръгвам, ако нямаш нищо против.

— Разбира се — отвърна Джейн. — Не бери грижа за момчетата, могат да останат колкото решите. Приготвила съм ти сандвичи за из път. — Тя му подаде малък пакет, увит в сребърно фолио.

— Благодаря.

Марк тръгна към колата, когато нещо го накара да спре. Джейн все още стоеше на прага, но стоическото й изражение се беше стопило. Плачеше. Марк се върна и тъща му го прегърна.

— Сигурна съм, че всичко ще е наред — каза тя. — Хати е борец.

Тес знаеше, че не бива да плаче, но докато медицинската сестра приемаше Хати, почувства как гърлото й се стяга и гласът й изневерява. Питаха я само за адреса на дъщеря й и името на нейния доктор и бяха много мили и внимателни; наистина не биваше да ги притеснява и да се разкисва, да не говорим, че това можеше да разтревожи Хати, която си мислеше, че е на някакъв вид забавно приключение. Беше свикнала с болницата, защото често идваше да й правят изследвания, и с радост помогна на Тес да опакова куфара с любимата й пижама, книжките с картинки и най-хубавите й играчки.

— Съжалявам — каза Тес и посегна към чантата си за кърпичка. — Глупаво е, знам, но просто сме толкова…

— Не се безпокойте — потупа я по ръката сестрата. — Всички родители са нервни, нормално е. Докторът ще се опита да ви приеме по-късно днес, за да ви обясни за операцията и колко дълго дъщеря ви ще остане в болницата. Я какво прекрасно голямо мече! Твое ли е?

— Да — каза Хати, стискайки го щастливо.

Двете се настаниха на малките столчета в чакалнята на детското отделение. Стените бяха изпъстрени с цветни рисунки, а на пода се търкаляха книжки и играчки. Жизнерадостната атмосфера донякъде маскираше усещането за липса на достатъчно грижи.

Хати изписка, когато я убодоха по петата за кръвния тест. Тес се беше опитала да направи креватчето й по-весело, като го напълни с играчки и подреди картичките, изпратени от приятелите им, на нощното шкафче. Тя също си беше приготвила неща за преспиване — живееха само на десет минути от болницата с метрото, но Тес не искаше да оставя Хати сама, дори ако трябваше да спи под леглото.

В пет часа следобед — времето за чай — Марк още го нямаше и Тес бе изтощена от опитите да нахрани Хати, която се успокояваше само от нощната си бутилка с мляко. Едно дете в отделението пищеше и Тес се почувства като изцедена — изцедена не само от собствените си емоции, но и от колективните емоции на всички останали родители в отделението. Всяко дете беше история, всеки родител изживяваше истински кошмар. В шест и половина сестрата се появи и каза, че докторът вероятно няма да успее да дойде тази вечер. Седнала на твърд пластмасов стол, Тес прочете на Хати любимата приказка за бобърчето Чарли, насилвайки се да изглежда спокойна. Хати се залепи за нея. Не искаше да се връща в креватчето и да се отделя от нея. Тъкмо когато Тес се опитваше да я сложи да легне, влезе Марк.

Тутакси повечето сестри в отделението спряха работата си, за да го огледат.

Той хвърли поглед върху изпитото лице на Тес и вдигна Хати от креватчето. Тя моментално сгуши лице във врата му, а малката й розова ръчичка се вдигна и потъна в тъмната му коса.

— Детенцето ми — прошепна той. Протегна се и улови ръката на Тес. — Иди да донесеш кафе. Аз ще се заема с Хати.

Тя кимна и се отдалечи. Щом стигна до летящата врата в другия край на стаята, се обърна. Марк беше седнал с Хати в ръце, изключил за всичко около себе си, а очите на дъщеря им бяха затворени и на лицето й се беше изписал екстаз, докато баща й я люлееше нежно напред-назад и й пееше, навярно специалната песен на татко за Хати. Това беше аборигенска песен, която той знаеше от своята бавачка. Думите не говореха нищо на Тес, но в мелодията имаше някаква особена тъга. Марк не я беше пял на момчетата. Беше я пазил за Хати.

Хирургът се държеше много делово. Явно разполагаше с малко време: в края на краищата работата му бе да спасява човешки живот поне два пъти дневно. Обясни, че Хати има съвсем малка дупка, както вече им е известно, и че шансовете да я излекуват са добри. Ще използват специален материал и може да остане миниатюрна дупчица, но тя по никакъв начин няма да пречи на работата на сърцето й, за разлика от сегашната, която пропуска кръв от едната камера в другата, а кръвта упражнява налягане върху дробовете и застрашава живота й. Но все пак става дума за сериозна хирургическа интервенция и винаги съществува вероятност нещо да се обърка. Ала това е нищожна вероятност и наистина изгледите са много добри. На екипа ще са му нужни около пет часа, после тя ще е на респиратор в интензивното, затова е най-добре те да си намерят някакво занимание по време на операцията. Но могат да останат с нея, докато й слагат упойката.

През нощта Тес и Марк спаха на единично легло в отделеното за родители помещение в болницата. Беше все едно да спиш в миниатюрна, задушна затворническа килия.

Любиха се и въпреки очакванията си, Тес спа като къпана. Марк не можа да мигне и в шест сутринта вече беше на крак; изпи едно блудкаво кафе в болничното кафене, след което излезе навън да запали цигара. Стоеше до големите сиви болнични кофи за смет и гледаше към тясната лондонска улица. Беше дъждовен, влажен, мрачен ден и хората наоколо се залавяха с нормалния си живот — поемаха към метрото, персоналът на кафенето изваждаше боклука, продавачите разгъваха брезентите. Пред него имаше едно такси, чийто шофьор четеше вестник в очакване на клиенти.

Преди да слязат долу в операционната, една сестра свали пижамата на Хати и я облече в зелена болнична роба. Не й позволиха да закуси и й дадоха лекарствата рано, преди Марк и Тес да влязат да я видят. Беше унесена и не съвсем наясно къде се намира.

Щом я поставиха на количката, която щеше да я отведе в операционната, Тес взе любимия й лос от детското креватче — странно създание с големи кожени рога и смешно дълъг нос. В семейството го наричаха Целуни Лос, защото ритуалът на Хати преди лягане винаги включваше първо целувка за нея, а после и за лоса, който спеше върху гърдите й. Тес го пъхна до дъщеря си и тя я погледна със замъглени очи.

На вратата на залата за упойки Тес се поколеба. Отсреща, през една отворена врата, видя чакащия хирург, операционните сестри, масата за операции, цилиндрите с кислород и една метална количка, покрита с блестящи стоманени инструменти върху тъмнозелена покривка.

— Всичко е наред — каза Марк. — Ти остани тук. Аз ще вляза с нея. Вземи Целуни Лос.

— Сега ще броим заедно, става ли? — каза анестезиологът.

Хати държеше здраво ръката на баща си и очите й под натежалите клепачи не го изпускаха от поглед.

Марк й се усмихна:

— Хайде, Хати, вече можеш да броиш. Едно, две, три…

Хати започна да брои с глас, малко по-силен от шепот.

— Татко, много… — Тя стисна ръката му. Очите й се затвориха.

— Вече може да си тръгвате.

Марк погледна към Хати и почувства неудържимо желание да я вдигне и да избяга с нея някъде, където ще е в безопасност. Вместо това се усмихна бодро на анестезиолога и излезе от залата.

Тес седеше в коридора върху дървена пейка. Той се отпусна до нея. Прегърна я през раменете, притегли я към себе си и каза тихо:

— Нямаш представа колко много те обичам.

Тес се облегна на него, русата й коса приличаше на завеса върху тъмносиния му пуловер. Той нежно постави ръка в ямичката отзад на врата й, любимото му място, за да усети мекотата и топлотата й. После я целуна по косата.

Двамата отидоха да се разходят в близкия парк и седнаха на пейка край езерото. Наблюдаваха патиците, които кацаха във водата с изпънати крака и разперени криле като малки приземяващи се самолети. После пиха кафе в едно кафене. Говориха за Хати колко палава и сладка е. Марк сподели, че още в мига на раждането й е изпитал към нея съвсем различни чувства от тези, които изпитва към момчетата. Гордееше се с тях, но се радваше много, че има дъщеря и може открито да й показва огромната си любов, да я прегръща и целува. С момчетата, дори когато ги прегръщаше, му се струваше, че не бива да ги задушава. Те щяха да се справят, бяха момчета. Бяха жилави, бяха като него. С Хати се чувстваше като неин закрилник, както се чувстваше и с Тес. Ясна мъжка роля, която му даваше цел в живота.

Разходиха се отново по улиците край болницата, прегърнати през рамо, и щом се върнаха, хирургът им каза, че е минало добре и могат да видят Хати, която сега е в интензивното. Все още беше в безсъзнание и на респиратор, но лицето й имаше чудесен розов цвят. Цялата бе омотана в тръбички и със затворени очи, а гърдичките й се вдигаха и спускаха бързо. Те я гледаха, изпълнени с почуда.

— Може ли да я пипнем? — попита Тес и сестрата кимна.

Марк посегна колебливо към чистото пластмасово креватче и погали нежно ръката й. Малката ръчичка се стегна, а после се уви около пръста му. Дори в безсъзнание Хати инстинктивно усещаше, че е в безопасност, щом баща й е тук.

Шеста глава

Докато шофираше към къщи от Корнуол, Тес си мислеше, че ужасното чувство на безпомощност, изпълнило я, когато Хати се изгуби, беше точно като онова, което бе изпитала, когато за първи път й казаха за сърцето на Хати. Отначало не можеше да повярва — сякаш всичко около нея се беше заковало на място и дори познатите предмети бяха придобили сюрреалистичен вид.

Марк бе отишъл на работа, когато пристигнаха вкъщи. Уморена от чистия въздух и морето, Хати спа през повечето време на връщане, опряла глава в колана, и върху бузата й се бе образувала ярка червена следа. Стискаше здраво Целуни Лос в спящите си ръце. Беше останал еднорог след люта битка с едно от плюшените мечета на Джейк, нечестно въоръжено с малка пластмасова сабя. Наложи се Тес да се намеси в сражението, водещо се от момчетата над пищящата глава на Хати. „Да си по-малката сестра на Джейк, означава да си способен да издържиш много неща в живота — помисли си Тес. — Все едно си участник в гражданска война. Да е жив и здрав миротворецът Оли“.

Тя направи няколко маневри, за да вкара колата в тяхното място за паркиране. Контейнерът за строителни отпадъци още стоеше отвън — съседите правеха ремонт на къщата си и вече й се струваше, че е там от години. Съвсем рядко се мяркаше по някой майстор и според Марк те правеха всичко сами, въоръжени само с чаена лъжичка. Постепенно контейнерът се беше напълнил с отпадъците от живота на всички останали: стар матрак, детска количка без колела, а една отвратителна нощ — и мъртво куче. След това Хати сънуваше кошмари седмици наред.

Тес изключи двигателя и се наведе напред, опирайки лакти на волана. Хати продължаваше да спи, нехаеща за внезапната плътна тишина в колата. Докато двете приближаваха към вкъщи и минаваха покрай все по-познати места, Тес очакваше да изпита спокойствие, но се беше случило тъкмо обратното. Чувстваше се объркана по някакъв странен начин, сякаш шофираше през непознат район. Всичко беше толкова познато и едновременно с това различно. Тя погледна към къщата им. Изглеждаше точно както я бяха оставили — с излющената боя на входната врата, отчупеното каменно стъпало и миниатюрната градина с кутията от кока-кола, която Марк бе метнал от прозореца на колата си седмица преди почивката, ядосан на обичая на децата да оставят вътре празни кутии от безалкохолно и опаковки от вафли. Това бе тяхната къща, нямаше две мнения. Но не и техният дом.

Тес се насили да се отърси от странното си състояние. „Слез на земята“ — както обичаше да казва Джейк. Стига толкова психологически анализи — нямаше време да се занимава с неща, които не включваха зареждане и изпразване на съдомиялната машина, събуждане на децата, приготвяне на закуската и после половин ден работа в галерията. Това беше нейният живот. Не някаква съмнителна възможност за нещо ново и по-различно.

Хати се събуди — първо отвори едното си око, после — другото.

— Пристигнахме ли?

— Да.

За ужас на Тес лицето на Хати се сгърчи плачевно.

— Не искам вкъщи. Искам на морето.

— Знам — каза Тес, като се пресегна и откопча колана на дъщеря си. — И аз. Хайде, миличка, скачай от колата. Няма да усетиш кога ще дойде Коледа.

— След колко време?

— Около три месеца.

— Колко прави това в дни?

— Към сто — налучка Тес.

Хати се намръщи.

— Това е ужасно много.

— Да, но преди Коледа има и други хубави неща. — Тес напрегна мозъка си. — Нощта на огньовете[1]. Вси светии. Също и пиеската за Рождество Христово — завърши тя неуверено.

Хати я изгледа разочаровано.

— Вси светии? Че в нашето училище дори не ни дават да говорим за вещици. Били много страшни.

— Кой го казва?

— Госпожица Уебстър. Казва, че не бива да мислим за такива страховити неща. Или за таласъми.

И като направи презрителна гримаса, отнасяща се до всички, които се плашат от таласъми, тя се прехвърли през ръчната спирачка и се сгуши в скута на майка си.

Таласъмите бяха любимите герои на Хати. Беше накарала Тес да й купи костюм на таласъм за шестия рожден ден — трудна задача, защото повечето магазини за играчки рядко предлагаха подобни костюми, отдавайки предпочитание на по-малко страшни герои, като например Скуби Ду. Наложи се Тес да импровизира с черно наметало, чифт сиви гумени ръкавици, покрити с противна червеникава кожа, и комплект фалшиви остри зъби. Хати беше очарована и не ги свали през целия ден, за огромно удоволствие на Марк. Той и Хати харесваха странните неща и се обединяваха в усилията си да изкарват ума на Тес с ужасни номера, като например задействани от разстояние паяци, падащи внезапно пред лицето й, щом влезеше в кухнята.

Момчетата решиха, че ръцете на таласъма наистина си ги бива, и Тес свикна да гледа как Джейк свири на саксофон с тях или Оли чете книга с провесени върху облегалката на фотьойла крака, а един дълъг космат пръст внимателно обръща страниците.

Хати трябваше да тръгне на училище чак следващия понеделник. Тес също беше свободна дотогава, тъй че разполагаше с половин седмица да приготви униформата й и да й помогне с домашната работа.

Хати ходеше в основното училище на Англиканската църква зад ъгъла, където бяха учили Джейк и Оли. Това беше доста търсено училище и причина за чувствителното увеличаване на цените на къщите наоколо — много семейства се местеха тук именно заради него. Децата носеха униформа, дисциплината беше строга, а резултатите — дори по-добри от тези на близкото частно училище — факт, който караше много от родителите тайничко да злорадстват. Не само че можеха да задоволят социалните си изисквания, ами получаваха и безплатно образование на ниво частно училище в квартал на средната класа. Тес намираше това отношение за снобско, но се съгласяваше, че училището е отлично, а и не можеха да си позволят таксите в Колингуд Преп.

Най-силната страна на Джейк беше спортът и най-вече поради тази причина те бяха решили, въпреки ограничения семеен бюджет, да отделят пари за мъжко частно училище, когато той мина в прогимназията. Огромното стряскащо на вид общообразователно училище в техния квартал не наблягаше особено на отборните спортове и Тес реши, че ако Джейк няма възможност да се бие с момчетата на игрището за ръгби или футбол, съществува голяма вероятност да се бие с тях на паркинга за велосипеди. Пък и момичетата. Дори на единайсет Джейк вече имаше групичка горещи почитателки, които му звъняха по всяко време на деня. Той се отнасяше към всички с еднакво презрение, но Тес знаеше, че е само въпрос на време да открие възможностите им. Съдейки по външния му вид в момента, едва ли щеше да срещне сериозна съпротива. Училище само за момчета, с натоварена спортна програма, би могло да забави малко процеса. Поне така се надяваше.

Тес наведе глава, опирайки я в косата на Хати. Миришеше на шампоана на Л’ореал „Край на сълзите“ и съвсем слабо на сол и море. Друг, вече отминал живот.

— Хайде, трябва да слизаме — каза тя повече на себе си, отколкото на Хати.

— Не още — отвърна Хати твърдо.

Знаеше, че щом влязат вкъщи, ще загуби Тес, ще я загуби заради всички неща, които майка й има да прави в малкото време, с което разполага. Тес беше по-раздразнителна у дома, отколкото на почивка и дори на седем, Хати беше започнала да пита защо винаги мама върши всичко вкъщи, а татко прекарва повечето време в сън. Тес отбиваше въпросите й, отговаряйки, че татко се труди много, ама много, и заслужава да си почива на дивана.

Тя отвори вратата на колата и премести краката на Хати, за да я свали на тротоара. Детето протегна крака пред нея, за да й покаже, че няма обувки.

— О, господи! Къде са?

— Отзад.

Тес се обърна и погледна към ужасната бъркотия в задната част на волвото. Половин час преди да заспи, Хати бе успяла да погълне почти два пакета чипс и кутийка ябълков сок. Голяма част от съдържанието на единия пакет сега лежеше като хрупкави конфети на седалката. Страници от тетрадката й с розови пластмасови корици бяха разхвърляни наоколо, пълни с рисунки на криви кучета, котки и сърца. Флумастерите се търкаляха по седалката и пода на колата. Всичките — без капачки. Тес, която прекарваше живота си в опити да внесе ред в хаоса, изпъшка. Беше отделила близо час да подреди багажа в колата: големите куфари — в багажника, мокрите неща като гумените ботуши и банските от тази сутрин — в найлонови торби, а всички дрехи, нуждаещи се от пране — в отделна чанта. Хати обаче само за половин час беше успяла да наложи своята разпиляна вселена върху добрите намерения на майка си.

Тес се пресегна и измъкна обувките на Хати от бъркотията. Но Хати вече я нямаше, беше поела с танцова стъпка към входната врата, прескачайки локвите и мокрите листа по пътя си. Тес се измъкна от колата. След ярката слънчева светлина и просторното небе на Корнуол улицата й се стори съвсем сива. Винаги бе мислела, че притежава особен чар — не точно богаташка, но приятна и в спокоен квартал. Широка улица, с дървета. Но като я гледаше сега, с променени от отсъствието очи, остана поразена от мърлявия й вид: неподдържаните градинки пред къщите, боклука, лющещата се боя върху съседната къща, забравения счупен велосипед, подпрян на стената до вратата.

Единствената къща на Брумфилд Роуд, която можеше да се нарече луксозна, беше тази на Ванеса — с двете чимширени дръвчета с идеална цилиндрична форма, застанали на пост до тъмносинята й входна врата, със саксиите по первазите на прозорците, преливащи от пълзящо мушкато през лятото. Тес и Марджи изпитаха тайно удоволствие, когато една нощ някой обезглави мистериозно това мушкато, защото им се навираше в очите като постоянен упрек, че не си мърдат пръста да освежат и своите къщи отвън. Ванеса ги беше успокоила, че не работи като тях и не й остава нищо друго, освен да се вихри с градинарските ръкавици и да бърника в пръстта, затова по-добре да не си го слагат на сърце.

Може би поради времето или факта, че дърветата започват да губят листата си, но се долавяше някаква немара, която Тес не бе забелязала досега. Една найлонова торба прелетя край нея, докато излизаше от колата, забеляза и купчинка шоколадовокафяви кучешки изпражнения до тяхната порта. Когато тръгнаха от вилата, времето бе започнало да се обръща — по синьото небе се бяха понесли сивкави облаци, вятърът се бе усилил, но тук, в Лондон, се оказа още по-студено.

Тес свали навитите ръкави на пуловера и усети как студеният ветрец повдига косата й, твърда от солената вода. Вилата вече изглеждаше отдалечена на милиони километри: друг живот. И все пак тя не се чувстваше у дома си. Сякаш я очакваше затвор, непознато място.

Хати заблъска халката на вратата и се провикна през пощенската кутия:

— Ехо!

— Няма никого, скъпа. Татко е отишъл на работа, а момчетата са на училище.

— Найджъл е тук — поправи я съвсем разумно Хати.

— Нали не очакваш да ти отвори вратата?

— Щеше, ако му бяхме купили ливрея на портиер.

— Може и да му купим една за Коледа — усмихна се Тес.

Завъртя ключа и натисна дръжката на вратата. Тя не се отвори напълно и като надзърна зад нея, видя защо. Пощата още стоеше на купчина зад вратата, както я беше оставила Марджи.

Вътре все едно бе паднала бомба. Сякаш Марк просто бе обърнал колата и беше изсипал всичко, където свари. Гумени ботуши, стиковете за голф на Марк, саксофонът на Джейк и пълен асортимент от якета и куфари стояха струпани в антрето. На перилата на стълбите бе преметнат училищният блейзър на Джейк. Сакът за физическо на Оли лежеше до вратата и от него се подаваше анцугът му, сякаш е опитал да го напъха вътре, но после се е отказал. На масичката в коридора, близо до телефона, имаше оставена препечена филийка с отхапан край. Тес си помисли, че тазсутрешният опит на Марк да заведе момчетата на училище сигурно не е минал много гладко. Разбира се, чакаше го работа, но, дявол да го вземе, трябваше ли да оставя всичко на нея? Беше разполагал с цяла вечер поне да започне да разопакова.

Викайки котката, Хати прескочи струпания багаж и се втурна нагоре по стълбите, изгаряща от нетърпение да види дали рибките й са оцелели под грижите на Марджи. Марджи не разрешаваше на двете си момичета да държат домашни любимци, защото беше на работа по цял ден, и всяко лято спореше с Тес, че едва ли е най-подходящият човек, който да се грижи за домашните им любимци, докато ги няма. Ала Тес й отвръщаше, че не познава никого другиго толкова, че да му повери подобна сложна работа, с изключение на Ванеса, но Тес не искаше Ванеса в къщата си, защото тя можеше да я съжали и да извика специалисти по вътрешно обзавеждане.

Най-лошото преживяване на Марджи покрай грижите й за любимците бе, когато не беше затворила добре вратичката на клетката на хамстера Флъфи и Найджъл най-после бе отмъстил на малката космата плячка, която в продължение на година му беше правила физиономии, скрита на сигурно място зад пръчките на клетката. Сериозна грешка, но Марджи беше излязла великолепно от положението: хуквайки веднага навън, бе купила друг хамстер, на външен вид досущ като Флъфи. Хати така и не забеляза, макар да изтъкна, че Флъфи сигурно много е тъгувал за нея, щом не се опитва да я хапе, когато го вади от клетката, за да го гали. Единственото неоспоримо доказателство за гибелта на Флъфи беше една раздърпана опашка и миниатюрен бъбрек, открит седмица по-късно от Тес под гардероба на Марк.

Тес се наведе и прибра пощата. Трябваше да използва и двете си ръце, за да я отнесе долу в кухнята. По пътя забеляза, че телевизорът в хола работи и че по някаква причина всички възглавници от дивана са на пода. Захапала ключовете на колата в уста, тя затвори входната врата с пета и заслиза бавно по стръмните дървени стълби, по които се бяха появили паяжини. Беше оставила къщата в изряден вид, а колко мръсна изглеждаше сега.

В кухнята включи електрическия чайник и инстинктивно протегна ръце към печката, за да се стопли. Не беше много топла. Провери термометъра отпред. Работеше на по-малко от половината мощност. „Пак прави номера“ — помисли си Тес. Уж бяха много надеждни печки, но май нейната — наистина доста старичка — страдаше от предменструален синдром: температурата й постоянно играеше без видима причина. И подът се оказа лепкав. Подомиячката стоеше подпряна до мивката. Едва ли Марк или момчетата се бяха опитвали да чистят пода. Тя се почувства като Еркюл Поаро по дирите на някаква мистериозна домашна криза. Не че държеше да знае. Известно й беше за кутията за хляб и това й стигаше.

В средата на масата, на празна ваза, в която обикновено държеше рози, бе подпряна бележка. Тес обичаше пресни цветя — смяташе, че в някаква степен смекчават належащата нужда от ремонт. На бележката пишеше:

„Довечера ще закъснея. Може ли да ми приготвиш малко багаж, възможно е да замина. Ще ти звънна.

М“.

„А трябваше да напишеш: Съжалявам за кочината“ — помисли си Тес раздразнено. Но Марк едва ли бе забелязал, че в къщата сякаш са вилнели хуни. Нито Марк, нито момчетата, нито Хати забелязваха, че нещата на пода имат нужда от прибиране. Понякога Тес се чудеше защо продължава да разтребва след тях. Дали щяха да забележат, ако просто престанеше и всичко се натрупаше на огромна купчина, или просто щяха да катерят по купчината, обезопасени с въже, за да се доберат до входната врата? Може би го правеше повече за себе си, а не заради романтичното убеждение, че цялото семейство забелязва и оценява усилията й да поддържа удобна, чиста среда за живеене, с храна в хладилника, изпрано бельо и чорапи в чекмеджетата и приготвени сакове за физическо до стълбите.

Често, докато разтребваше, Тес си представяше как някой домакински експерт — майка й например — я наблюдава ужасно впечатлен и си казва: „В каква организирана личност се е превърнала само“. Сякаш, след като обереше с прахосмукачката, оправеше всички легла, подредеше купищата книги, изпразнеше коша за пране, сгънеше хавлиите и чаршафите и ги прибереше в шкафа, в кухнята щяха да я посрещнат с бурни аплодисменти, а жури от съдии щеше да вдигне картони с цифрата 10 на тях. Незнайно защо това никога не се случваше и тя се възнаграждаваше сама, като си сипваше чаша кафе и се зачиташе в списанието „Часът на жената“.

Започна да преглежда пощата и бързо я раздели: бизнес писма за Марк, каталози, сметки, банкови извлечения и безобидни пощенски картички. Поколеба се над банковите извлечения, после ги прибра в чекмеджето. Още не смееше да ги отвори. Но накрая пак тя щеше да го стори — Марк мразеше да има нещо общо с парите и оставяше всичко на нея. Имаше картичка от бащата на Марк от Сингапур, адресирана до цялото семейство. Той почиваше там с приятелката си — на възрастта на Тес — и им изпращаше цялата си любов. „Опасно нещо е любовта на свекъра ми“ — помисли си тя. Пишеше, че може би ще успее да се отбие за Коледа, понеже имал служебни срещи във Великобритания. Тес си отбеляза наум да каже на Марк, макар да знаеше, че той ще вдигне рамене и ще отвърне нехайно: „Разбира се, щом иска“. Неговото отношение към семейството му — по-малкия му брат, работещ като журналист в Австралия, баща му и бляскавата му майка, направила смайващото решение да вземе само по-малкия си син, напускайки съпруга си — още преди много години се бе превърнало в заучено равнодушие.

Когато двамата с Тес се бяха срещнали в началото, той научаваше спорадични неща от хаотичния живот на роднините си благодарение на среднощните телефонни обаждания на майка му, чиято кариера, изглежда, бе започнала да запада. Наближаваща петдесетте, тя все още беше красива, но вместо да води телевизионно шоу, сега оглавяваше регионална програма и живееше в ужас да не загуби както работата, така и външния си вид. Когато Тес и Марк се ожениха, живееше с някакъв мъж на трийсет и две — набеден скулптор. Не бяха дошли на сватбата им — за радост на Марк, защото майка му имаше обичая да се напива и да флиртува.

Родителите на Тес едва ли щяха да я приемат.

Той беше обичал майка си силно като дете, но бе изхвърлил тази любов от сърцето си в мига, когато тя си беше тръгнала с по-малкия му брат. Навремето бе обяснила решението си с това, че Марк има да взема важни изпити в училище и за него е по-добре да остане с баща си. Бяха й предложили интересна нова работа — водеща на новинарска емисия по телевизията в Сидни. Ала Марк знаеше истинската причина — той щеше да й е в тежест, за разлика от кроткия му по-малък брат. Майка му просто нямаше време за него. Бе останал с баща си Майк в Мелбърн, с разбито сърце, но без видими следи на повърхността. Родителите на баща му се бяха опитали да заместят празнината, ала на дванайсет вече бе твърде голям, за да сменя майка си. Двамата с Майк продължиха заедно — бяха по-скоро братя, отколкото баща и син, защото баща му започна да пие и направи серия от неуспешни сделки, от които задлъжняваше все повече. Марк свикна да сваля обувките на пияния си баща и да го завива с одеялото, докато накрая голямата мръсна, празна къща започна да го задушава и той също си тръгна. За баща му това изглеждаше върхът на предателството и само благодарение на намесата на Тес Марк отново установи контакт с него. Заминаването на Марк за Европа го беше шокирало, карайки го да осъзнае степента на провала си, и днес баща му отново бе богат предприемач, макар че Тес така и не разбра с какво точно се занимава. Когато го питаше по-настоятелно, той отвръщаше мъгляво: „Внос-износ. Знаеш как е, скъпа“. Много, много чаровен и все още красив, но не и човек, на когото можеш да разчиташ. При запознанството си с Тес бе нагласил вратовръзката си и беше измърморил на Марк: „Много хубаво момиче“.

Джейк го обожаваше и двамата постоянно си разменяха имейли. На няколко пъти дядо му предлагаше да го вземе със себе си на скъпи и неподходящи пътувания. Така и не можаха да си позволят да посетят семейно нито него, нито майката на Марк в Австралия, макар че Джейк не спираше да пита кога ще отидат и след кавга често заплашваше, че ще ги остави и ще заживее с дядо си. Добре че ги деляха хиляди километри разстояние.

Когато родителите на Тес и бащата на Марк се запознаха на сватбата им, беше като среща между два различни биологични вида. Бащата на Марк — със стегнато тяло, загорял и скъпо облечен — приличаше на филмова звезда и майка й бе изгубила дар слово. Съпругът й Дерек, счетоводител, веднага го беше преценил като мошеник. Вечерта преди сватбата им, в удобния непретенциозен хотел, където щеше да се проведе приемът, Майк поръчваше бутилка след бутилка шампанско, докато Дерек смяташе наум с пребледняло лице. Родителите на Тес не бяха свикнали на щедри жестове. Пиенето на чаша вино на вечеря през седмицата се смяташе за финансово безразсъдство.

Запознанството с бащата на Марк по никакъв начин не намали страховете им относно брака на Тес с Марк — той беше очарователно момче, много умен и очевидно далеч по-отговорен от баща си, но им бе толкова непознат, толкова извън сферата на тяхното съществуване, че трудно можеха да се отърсят от съмненията си. И все пак Тес си даваше сметка, че приеха чужденеца Марк много по-лесно, отколкото биха приели момче от работническата класа от тяхната част на света. Разбира се, баща й го беше разпитал внимателно за плановете му за бъдещето.

Разликата между нейното възпитание и това на Марк бе едно от многото неща, които го правеха изключително привлекателен. Собственият й дом беше толкова сигурен, толкова обикновен и скучен, че тя намираше хаоса в неговия живот за вълнуващ. Той изглеждаше така широко скроен, така смел. Докато Тес се притесняваше какво ще си помислят хората за нея, на Марк не му пукаше и намираше класовото разделение в Англия за смешно и неразбираемо. Да бъдеш с него беше като да си затвориш очите и да скочиш във водопад.

Само едно нещо бе помрачило вечерта преди сватбата им: след две изпити бутилки Майк се опита да убеди баща й да инвестира старателно събираните си и добре управлявани спестявания в едно от неговите бизнес начинания. Тя усети как Марк моментално се напрегна. На лицето му легна сянка, а изражението му говореше: „Господи, ами сега?“. Ала баща й се измъкна с обичайния си такт и дипломация, и кризата отмина.

Марк, от своя страна, беше очарован от нормалното й семейство. Когато за първи път я бе посетил у дома, остана впечатлен от съществуващия ред, от това, че се хранят в точно определени часове, от прибраната къща и липсата на напрежение. След като Джейн буквално го сложи да си легне (не с Тес, тя беше в своята стая, родителите й не биха одобрили двамата да спят в едно легло, макар, разбира се, да знаеха, че живеят заедно в Лондон), изпровождайки го с чаша чай и грейка, която да постави между чаршафите, той лежа буден, залят от толкова силно чувство на загуба, че му идеше да се разплаче. Именно в онзи момент взе твърдото решение да се ожени за Тес. Не само че беше красива, умна и секси, ами щеше да знае и как да му създаде семейство. Истинско семейство, което нямаше да му отнемат.

Сред пощата имаше и някаква рекламна брошура в спретнат пластмасов плик. Писмото бе адресирано до жителя. Тес хвърляше такива брошури директно в кофата — обикновено правеха опит да те убедят да си смениш кредитната карта или рекламираха изтривалки за задната врата, автоматично освобождаващи домашните ти любимци от калта. Тес я прелисти разсеяно и видя, че е от института по изкуствата „Кортоулд“. Зад нея чайникът се изключи. Тя остави брошурата на масата и си приготви чаша чай. Една от плочките на стената зад печката беше започнала да се отлепва. Можеше да помоли Марк да я оправи, но знаеше, че и тази задача ще се окаже в предългия списък от битови задължения, очакващи напразно вниманието му. Оправданието му беше — и в него имаше известна логика — че не иска да прекарва целия уикенд с бормашина в ръка и да се катери по стълбата, но в същото време не желаеше да извика някой друг да свърши работата. Навсякъде из къщата имаше свидетелства за тази политика на отрицание. Тес все по-рядко забелязваше дупката в стената на Хати, където се блъскаше топката на вратата, или висящия от тавана тапет в тяхната спалня.

— Искаш ли портокалов сок? — провикна се тя през стълбите към стаята на Хати, преди да забележи през все още открехнатата врата на хладилника, че е празен. Значи Марк не беше посетил близкия магазин снощи.

— Да, моля — извика Хати в отговор.

— Съжалявам! Мляко или вода.

Не последва отговор.

— Кола? — изпищя след малко Хати от стаята си.

— Няма. Ще трябва да идем до супермаркета.

Тес вдигна чашата си и отпи от топлия чай с наслада. Мозъкът й се беше сковал от часовете шофиране, гърбът я болеше, а десният й крак все още натискаше мислено съединителя. Сядайки отново до масата, отвори пластмасовия плик. „Мислили ли сте някога да продължите образованието си?“ — гласеше заглавието. „Малко вероятно“ — усмихна се кисело Тес. Как, по дяволите, ще имаш време да въртиш къща, да ходиш на работа, че и да учиш на всичкото отгоре? Марджи и Тес дразнеха Ванеса за вечните й курсове, с които напразно се надяваше да внесе истински смисъл в живота си. Досега беше опитала рисуване, филмово изкуство, а последният курс беше за писателско майсторство. На никой от тях не бе издържала повече от месец, защото намираше лекциите два пъти в седмицата за прекалено уморителни.

Тес хвърли брошурата на масата и се заслуша в тътрещия шум, идващ от стаята на Хати — явно дъщеря й влачеше чантата си с багажа от почивката. Тази чанта не беше пълна с дрехи, а с наметало на вещица, четири плюшени мечета, пастели, голяма топка и тежка метална касичка във формата на конче-люлка, пълна с чуждестранни монети от честите задгранични пътувания на Марк.

Телефонът иззвъня. Тес се стресна, остави чая и вдигна подвижната слушалка, която лежеше на масата.

— Здравей, аз съм.

— Здравей, Марк. — Тес закрепи слушалката на бузата си.

— Как мина пътуването?

— Чудесно.

— Видя ли бележката?

— Аха. Кога ще заминаваш?

— Утре. Съжалявам, че е толкова скоро, но сме в нещо като криза. Унгарското бяло вино има вкус на пикня.

— Не е идеално, а?

— Не, освен ако не искаш да пиеш скъпа урина.

— Как бяха момчетата тази сутрин?

— Ужасно. Идеше ми да ги убия. Не можахме да намерим нищо и Джейк още беше в шибаното легло десет минути преди времето за тръгване. Оставих го и му казах да вземе метрото.

Тес направи гримаса. Не биваше да съжалява Джейк, той си го просеше. Ала все пак бе първият му училищен ден след почивката и сигурно беше закъснял.

— Какво ти трябва за утре?

— Дрехи за една седмица. Мисля, че може да е доста хладно, затова ми сложи и няколко пуловера.

— Ще се опитам. Но първо трябва да разопаковам багажа от почивката, както ти е известно. И да напазарувам. Няма храна.

— Хайде да хапнем навън.

— Имам предвид за децата.

— О, стига с тези деца. Заведи ги на „Макдоналдс“. Какво ще кажеш за нас двамата? Ще отсъствам доста време. Хайде да се поглезим, а?

— Не можем да си го позволим. Не и след почивката.

Последва мълчание. Гласът на Марк се промени.

— Добре — рече хладно той. — Зарежи.

— Не — отвърна бързо Тес. — Идеята ти е добра. Ще уредя детегледачка. Ще извикам Франческа.

— В италианския?

— Страхотно. Трябва вече да затварям, чака ме работа.

— Недей още.

Тес си го представи с крака на бюрото и химикалка в устата зад отрупаното с фактури и каталози бюро, с разкопчана яка на ризата, пълен контраст на тъмната дъбова ламперия на кабинета му.

— Трябва. — Тя се усмихна на телефона.

— Липсвах ли ти?

— За една нощ?

— Ти ми липсваше. Беше адски студено в леглото. Не можах да спя.

— И аз — излъга тя.

— Какво правиш в момента?

— Седя на кухненската маса, заобиколена от сметки, и се чудя откъде да започна. Какво ядохте снощи?

— Китайска храна. Пълен боклук. Стомахът ми се поду като плондер.

— Все пак си по-добре от Найджъл. Той има кошмарна диария. Защо не сте прибрали кутиите с храната?

— О, я стига, Тес. Знаеш, че мястото му не е на масата. Трябва да прекарва нощта навън като всеки нормален котарак. От сега нататък ще излиза всяка нощ.

Тес се запита за пореден път защо всички мъже имат две дълбоко вкоренени представи — че всички домашни любимци са недостатъчно дисциплинирани и че никога няма достатъчно остри ножове в кухнята.

— Да запазя ли места в ресторанта?

— Ако обичаш.

— По кое време ще се прибереш?

— Около седем.

„Тъкмо когато децата ще са нахранени, а къщата — разтребена“ — помисли си Тес. Беше го правил, докато бяха малки, внимателно изчислявайки връщането си от работа така, че да се отдаде само на приятните задължения, например къпането и четенето на приказки на доволни, затоплени, сънливи деца. Не си идваше по време на вечерята, когато тя копнееше да излезе и да ги остави да се оправят сами. От трите деца Хати бе най-злояда и времето за хранене се превръщаше в безкраен кошмар.

— Чудесно.

— О, и алармата на колата се е повредила. Можеш ли да я закараш на сервиз, докато съм в командировка?

— Ще се опитам. Сигурно ще искаш да те откарам на летището?

— Аха.

— Значи към седем.

— Обичам те.

— И аз те обичам — каза тя разсеяно.

Изпи остатъка от чая си и след като изплакна чашата, се качи горе да разопакова куфарите. В коридора забеляза, че светлината на телефонния секретар проблясва. Натисна бутона, после изпразни куфарите и се зае да разпределя планините от пране в три купчини: цветно, бяло и за изпиране на ръка.

Бодрият глас на Марджи изпълни коридора:

„Добре дошла у дома. Дано рибките още са живи. Бяха ужасно гладни, горките лакомници. И котарака си не храниш достатъчно. Все виеше за още. — Докато Тес слушаше, Найджъл се потърка в крака й, промъквайки се край нея като космат цепелин. — Трябва скоро да те видя. Тонове новини, докато ти си играеше на щастливо семейство. Ванеса си е направила пилинг и са си купили къща във Франция, страхотно, нали, ще я накараме да покани и нас на морето, нали сме бедните й приятелки. А сега внимавай да не паднеш… вече си имам приятел. Нали ти казах, че новините са страхотни. Позвъни ми веднага“.

Тес се усмихна. Животът й, също както храната за рибки, носеща се в аквариума на Хати, беше започнал да се утаява и да се връща към нормалното си състояние.

Хати заслиза по стълбите — беше обула ботушите с високи платформи на Тес.

— Мисля, че рибките ми си имат бебе — обяви тя щастливо. — А пък Найджъл се е изакал в леглото ми. Много е течно. Може ли да идем да плуваме? Искам да се позабавлявам още малко преди това ужасно училище.

[1] Всяка година на 5 ноември във Великобритания се палят увеселителни огньове, за да се отпразнува провалът на плана за взривяването на Парламента през 1605 г. — Б.пр. ↑

Седма глава

— Микровълновата звънна.

— Ще ми ги извадиш ли?

— Извади си ги сам. Аз съм зает с друго в момента.

— Да, с домашната работа, загубеняко.

— Аз ще ги извадя. — Тес натисна копчето, вратата на фурната се отвори и тя изкара димящите картофи на Джейк.

— Ето. — Подаде му ги, докато той минаваше покрай нея на скутера си.

— Нужно ли е да го правиш?

— Трябва да се науча, мамо — каза Джейк, докато обикаляше ловко около кухненската маса, където седеше Оли, с пръснати върху очуканата дървена повърхност тетрадки. Тес се пресегна и премести чашата с портокалов сок по-далеч от учебника му по география.

— Не можеш ли да си приготвиш домашното горе? — попита тя. — Джейк, изкарай това нещо навън, чу ли?

— Съжалявам, вали.

— Горе е много тихо — каза Оли. — Не мога да мисля.

— Това не знам как да го направя. — Хати, седнала на другия край на масата, и подаде лист хартия, домашното й за почивката. — Нищо не им разбирам на тези объркани изречения.

— Това е целта — отвърна Тес и ги погледна. Но Хати беше права. Нямаха смисъл. — Трябва да прибавиш едно и тук — обясни тя.

Хати взе подострения си молив и започна да пише старателно, с леко изплезен език, наподобяващ малка розова пъпка.

— Джейк, ами твоето домашно?

— Нямам.

— Лъже — обади се Оли.

Джейк мина покрай него на скутера, пресегна се и грабна кутията му за моливи.

— Върни ми я!

— Ох, съжалявам! — Джейк изпусна кутията на пода. Моливи, гума, острилка, пастели и ъгломер се разсипаха наоколо.

Тес, която в този момент зареждаше съдомиялната, се обърна ядосано.

— Джейк, веднага събери всичко. И се извини. Хайде. Франческа ще дойде всеки момент.

Оли вдигна очи от книгите си и се ухили.

— Франческа. — Подсвирна леко и обърна многозначително поглед към Джейк, който се изчерви.

— Е, и?

— Нищо. — Оли отново се ухили и погледна надолу.

— Що не се разкараш!

— Джейк! — Тес сложи ръце върху облегалката на стола до нея и го изгледа изпепеляващо. — Да не си посмял да говориш така!

— Татко как го прави?

— Татко ти е голям човек. А и не го прави. — Още докато изричаше думите, Тес знаеше, че е загубила спора. Марк не се съобразяваше и ругаеше на воля пред децата.

— Мамка му! — каза щастливо Хати. — Виж, мамо, свърших. — Държеше нагоре листа с едро изписани изречения, изскочили малко над линията.

Тес провери написаното.

— Справила си се чудесно, миличка. — Наведе се и прегърна Хати.

Оли и Джейк се спогледаха.

И двамата бяха на мнение, че Хати получава прекалено много внимание. На входната врата се позвъни.

— Това е Франческа. Господи, Хати, ти не си изкъпана.

— Няма да се къпя.

— Но ти не си се къпана от сутринта. Морето, забрави ли?

— Това тази сутрин ли беше? — Очите на дъщеря й се разшириха.

Тес знаеше точно как се чувства. Струваше й се, че е било преди векове, векове, изпълнени с разопаковането на осем куфара, с пет зареждания на пералнята, опит за разтребване на стаята на момчетата, галопиране до супермаркета, вземането им от училище, вместо да ги накара да се приберат пеша или да се качат на метрото.

— Джейк, иди да отвориш на Франческа, ако обичаш.

— Аз ли?

— Да — каза Тес твърдо.

Той изпъшка и хвърли вече празната опаковка от картофите върху една от тетрадките за упражнения на Оли.

— Пфу! — Оли я бутна настрани.

— Здравей.

Тес чу срамежливия глас на Франческа от вратата. Джейк се отдръпна безмълвно, за да я пусне вътре. В следващия миг се появи отново в кухнята, вземайки по две стъпала наведнъж, обут в тежките си черни маратонки.

— Не оставяй Франческа да стои в коридора — изсъска му Тес, после се провикна: — Тук, долу сме.

Дългите стройни крака на Франческа в плътен черен чорапогащник и ботуши с дебели подметки се показаха по стълбите.

— Франческа! — Хати скочи от масата и се хвърли към тийнейджърката.

— Здрасти, Хат.

Франческа я пое в обятията си. Тя беше най-любимата детегледачка на Хати, защото й позволяваше да остава след осем часа и й четеше поне две приказки. Пък и Хати смяташе, че е много красива, както си и беше. Имаше дълга кестенява коса, прибрана с лъскава голяма шнола отзад на тила, бледа кожа с лунички на носа и почти не носеше грим. Франческа беше по-голямата дъщеря на Марджи.

Тес погледна към Джейк. Той се бе втренчил невиждащо в един от учебниците на Оли, а страните му под загорялата кожа пламтяха. Тес забеляза, че Франческа му хвърля скришом погледи, докато развива огромния светлосин шал от врага си. „Господи — помисли си Тес. — Той е само на четиринайсет.“ Какво ли щеше да е, като стане на шестнайсет? Трябваше да нарисуват черен кръст на входната врата.

— Франческа, може ли да изкъпеш Хати?

— Разбира се. Хайде, меченце.

Хати се сгуши щастливо във врата й и махна с пръсти на Тес, докато я отнасяха нагоре по стълбите.

— Ей сега идвам. Момчета, ще почистите ли тук? Оли, наистина предпочитам да работиш в твоята стая. Хайде, ставай.

Той въздъхна, събра учебниците си и ги изсипа в найлоновата торба, вместо в куфарчето, което Тес му беше купила специално. Джейк се мотаеше със скутера си.

— Би ли прибрал това? И ако имаш домашно, моля те, седни и го напиши. Веднага. — Тес се опита да внесе заплашителна нотка в гласа си.

Джейк я погледна с обезкуражаващата си усмивка. „Колко е чаровен — помисли тя — въпреки тази ужасна, щръкнала на всички страни коса с един дълъг кичур отпред.“ Оли копнееше за същата подстрижка, но Тес не му разреши, макар да знаеше, че е само въпрос на време. Той имаше прекрасна, гъста, руса коса, леко къдрава, като тази на Тес и Хати. С кръглите си очила щеше да прилича на настръхнало къртиче, ако се подстрижеше като Джейк.

След като Хати се изкъпа, Тес влезе във ваната, добавяйки още топла вода. Щеше да е чудесно, ако имаха втора баня, само една баня с трите деца беше ад: не можеше да остави балсамите или маслата за вана, защото Хати се опитваше да пие от тях. Момчетата, особено Джейк, бяха много нехигиенични и никога не изплакваха ваната след себе си. А напоследък Джейк бе започнал да купува от онези ужасни евтини продукти за коса като кошмарния зелен гел. На полицата под прозореца нямаше сантиметър свободно място, а Марк започваше да се оплаква, че Джейк му използва бръснача, макар че всъщност нямаше нужда да се бръсне. Преди почивката се беше обръснал между веждите, което му придаваше странен вид.

Тес плъзна рамене под водата и наведе назад глава, за да потопи и косата си. Може би трябваше да вземе само душ, щеше да стане по-бързо, но предпочете да се отпусне във ваната — действаше й по-успокояващо. Размърда крака и усети как водата се разплисква по тялото й. Огледа корема си. Беше станал по-голям след глезенето през почивката. През повечето време успяваше да се запази сравнително слаба, с цялото това търчане, а и често не се хранеше чак до вечерта, защото не почиваше на обед. Беше й по-лесно да работи без почивка — после не се чувстваше виновна, че си тръгва в три, за да прибере Хати от училище. А и си търсеше извинение да свърши по-рано.

Навремето нейната работа й се бе сторила като дар божи след дългото прекъсване заради раждането на момчетата и Хати, понеже галерията, разположена в триъгълника между двата главни пътя през Клапам, се намираше на еднакво разстояние от къщата им и училището на Хати. Но сега й доскучаваше. Наистина беше приятно място и собственикът на галерията, който почти не се появяваше през седмицата, освен ако не се налагаше да омае някой изключително богат клиент или да участва в организирането на изложба с някой от по-известните им художници, я оставяше да се оправя сама. Тя се радваше на отношенията, които си бе изградила с шепата художници, особено с по-младите. Слушаше безкрайно търпеливо разказите за объркания им любовен живот и вечните им финансови кризи. Работата й беше като прозорец към един много по-различен свят.

Галерията беше малка, традиционна, с вярна група клиенти, чиито нужди Тес вече знаеше наизуст. Те й се доверяваха безусловно, когато им се обаждаше, за да им каже, че е намерила нещо, което със сигурност ще харесат. Печалбите на галерията бяха стабилни, макар и не внушителни. Бруно обичаше да мисли, че той открива новите им млади художници, но по-често това бе заслуга на Тес, защото посещаваше много изложби в колежите по изкуствата. Имаше отлично око на търговец, но по-важното беше, че знаеше как да подхранва егото на художниците и клиентите. Умееше да убеждава хората — фасулска работа в сравнение с поддържането на мира в дом, обитаван от три постоянно враждуващи, упорити и умни деца.

Сега, когато Хати бе станала по-самостоятелна, може би трябваше да мине на пълен работен ден. „Но не в галерията“ — помисли си тя. Може би имаше нужда от пълна смяна на обстановката, от основна промяна. Ново начало.

Входната врата се хлопна силно. Беше Марк и също щеше да иска да се изкъпе. Тя завъртя кранчето. Нямаше вече топла вода. Чу как в съседната стая Франческа чете приказка на Хати, любимата й напоследък — за една розова полярна мечка, която живеела на самотен леден блок, докато един ден друга мечка, синя на цвят, доплувала на също такъв блок. Двата къса се сблъскали и мечките се влюбили, а песните им огласили замръзналата пустош.

Тес вдигна единия си крак от водата и го насапуниса. Краката й пак имаха нужда от бръснене. „Животът наистина е изтъкан от никога несвършващи задачи — помисли тя. — Тъкмо приключиш с едните и хоп, изникват нови.“ Онова, което я крепеше, докато зареждаше пералнята или караше децата на училище, намъкнала развлечен стар пуловер и без грим, беше вярата, че утре ще е различно. Утре тя ще е по-организирана и ще си сложи червило. И непременно ще си запише час при козметичката. Непременно. Все утре и утре, примамливото и обещаващо утре, перспективата за едно ново аз.

Тя се отпусна назад и затвори очи. Двамата с Марк напоследък не прекарваха много време заедно. На почивката най-голямото му желание беше да се наспи. Тя знаеше, че е уморен, знаеше, че в момента работата му, с всички тези нови отговорности, е стресираща, но през почивката би могъл да посвети поне един цял ден на нея и децата. Той беше с тях, но само в кратки изблици на енергия: след сутрешното плуване или сърфиране с момчетата лягаше на синия диван в хола и проспиваше целия следобед. Тес имаше чувството, че кара почивката си с изпаднала в летаргия костенурка. Знаеше, че той трябва да дава все повече от себе си в работата, но това неизбежно означаваше да дава все по-малко и по-малко на тях.

Може би вината беше нейна. Може би не се държеше достатъчно мило с него, отделяйки прекалено много време на децата, грижейки се за техните нужди. Е, не точно мило, ако трябваше да е честна. Той имаше нужда не само от нежна прегръдка, а от секс. Секс, с всичките му екстри — копринени пликчета, парфюм, романтични увертюри. В моменти на яд Марк й казваше, че е нужно съвсем малко, за да го възбуди, но тя отвръщаше, че не вижда защо трябва да се облича като слон от цирка след изтощителен ден само и само за да му дойде меракът. По време на същия спор Марк заяви, че тя прави много повече за децата и има опасност те да станат мързеливи и разглезени. „Всъщност искаше да й каже — помисли си с горчивина Тес, — че жена му прекарва много повече време в грижи за тях, макар че би трябвало да се грижи за него, което тя категорично отказваше да стори, защото Марк беше възрастен човек, а не дете, за бога.“ Марджи веднъж беше изтъкнала недостатъка на повечето мъже — че никога не порастват достатъчно и прекарват зрялата част от живота си в търсене на мамичка, облечена в секси бельо. След развода Марджи веднага бе изхвърлила всичките си жартиери и си бе купила една топла пухкава пижама.

Тес въздъхна. Не можеше да спечели. Ако правеше прекалено много за децата, ги разглезваше. Ако ги караше да се справят сами, Марк се оплакваше от ужасната бъркотия след тях или се опитваше да почисти, което просто означаваше да натрупа всичко в една огромна, нестабилна купчина, готова да се срути, щом затвориш вратата. И все пак, разсъждаваше тя, докато миеше лицето си с вода от ваната, ако нея я нямаше, те сигурно щяха да са по-отговорни. Марк също. Тя замислено се насапуниса между пръстите на краката. Дали да не се върне в „Сотбис“? Не, там беше твърде ужасно, а и като каква? Можеше да започне в администрацията на прочутата аукционна къща, но това не беше творческа работа. За съжаление нямаше по-специализирано образование. Трябваше да вземе специалност след завършването на университета, но тогава бе решила, че й стига толкова учене. А и на родителите й им беше омръзнало да я издържат и тя сметна, че е крайно време да си намери работа.

— Тес! Отключи вратата — избоботи отвън плътният глас на Марк.

— Във ваната съм.

— Побързай тогава. И аз искам да се изкъпя.

Тес се надигна с мърморене от водата и се пресегна за кърпа. Дъщеря й беше взела единствената суха, всички останали още бяха в пералнята. Тя отвори колебливо вратата, макар че Франческа беше още в стаята на Хати — едва ли щеше да й се размине само с едно четене на приказката за полярните мечки.

Марк се вмъкна през открехнатата врата. Носеше ленената тъмносиня риза, с която бе тръгнал от вилата, и кремавите памучни панталони с липсващо копче отпред. Изглеждаше безкрайно уморен.

— Добре, че се върна. — Увивайки хавлията по-здраво около тялото си, тя протегна ръце към него. Той драматично отпусна глава върху влажното й голо рамо и продължи с глезен момчешки глас: — Скапан съм.

Тя го погали по гъстата тъмна коса, започнала да се прошарва едва забележимо на слепоочията. Джейк и Оли наскоро бяха изрязали една реклама за мъжка боя за коса от неделния вестник и я бяха оставили многозначително до чинията му на масата за закуска.

— Не особено добър ден, а?

— Не особено — измърмори той в рамото й. Дъхът му беше топъл. — Ножът опря до кокала за Унгария и Рупърт заплашва да дойде с мен. Не мога да пътувам с това копеле. Ще оплеска всичко. И после ще трябва да го убия.

— Не го прави — каза Тес. — Може да ти се отрази на кариерата.

— Не ми се заминава. Искам да остана тук с теб. — Той се пресегна и дръпна хавлията й, която се свлече на пода.

— Я, гола жена! Какъв шок!

— Шт! — изкикоти се тя. — Нали каза, че си скапан.

— Не толкова.

Тес се опита да не потрепери, когато студените му ръце я обгърнаха и спряха под гърдите й.

— Водата ще изстине.

— Майната й на водата. — Той я избута назад и дупето й опря в ръба на мивката. Допирът до хладния порцелан я накара да си поеме рязко дъх.

— Наистина те обичам…

— … но… — продължи той, притиснал устни към врата й, и опита да я целуне с отработено движение.

— … но — продължи тя, поставяйки пръсти на устните му, — не съм почистила кухнята и трябва да видя дали Джейк си е написал домашното.

Марк се отдръпна от нея, ръката му, посягаща да разкопчее панталоните, увисна отстрани на бедрото.

— А това са къде-къде по-важни неща. Разбирам. — Усмихна се, но усмивката не стигна до очите му.

— Марк, съжалявам, аз… — Тес се пресегна да го улови за ръката.

— И аз съжалявам — отвърна той иронично, — но изпусна момента, не съм ти някаква сексиграчка, да ме включваш и изключваш, когато ти скимне. Имам чувства.

Тес посегна към пода и вдигна хавлията.

— А и Франческа е тук.

— И се боиш да не те докарам до такъв върховен екстаз, че да замучиш като лос?

Тес се изкикоти.

Очите му, лъснали сладострастно, я огледаха изпитателно.

— Напълняла си малко — рече накрая.

— О, я се разкарай — сряза го Тес ухилено. — Голямо дете си.

— Аз — дете? Какво искаш да кажеш? Къде ми е бръмчащата акула тогава? Нали знаеш, че не мога да се къпя без Хъмфри?

Тес посегна и взе озъбената механична акула на Хати от полицата. Бързо я нави и я пусна във ваната. Играчката се понесе към Марк, пляскайки с опашка.

Той я улови.

— Здравей, Хъмфри. Може би ти ще си поиграеш с мен. Другите явно не желаят.

Тес се наведе и машинално засъбира ризата, панталоните, слиповете и чорапите, които той беше хвърлил на пода. С купчината дрехи в ръце посегна да отвори вратата. Преди да излезе, се обърна:

— Между другото, ти също си напълнял. Около кръста. Харесва ми. Приличаш на Хъмпти Дъмпти[1] — каза тя и побърза да се измъкне.

— Мамо! — отекна през стената гласът на Хати, щом чу вратата на банята да се затваря. — Искам да ме целунеш за лека нощ!

Тя влезе боса в стаята на Хати. Дъщеря й седеше на леглото, подобно на нетърпяща възражения принцеса, а в скута на Франческа се виждаше разтворената книжка с приказки.

— Целувка — рече Хати и подаде бузка към майка си.

Тес се наведе и притисна устни към гладката, сладко ухаеща кожа на детето.

— Лека нощ, миличка.

— Кажи на татко да дойде да ме целуне.

— Добре. Благодаря ти, Франческа. Тя изми ли си зъбите?

— Да — побърза да каже Хати.

— Не — отвърна Франческа.

Хати й се изплези.

— Веднага да ги измиеш, щом татко излезе от банята.

Докато Тес се качваше към тяхната спалня, за да се облече, чу Марк да крещи:

— Защо няма топла вода, по дяволите?

Тя се втурна нагоре по стълбите, подаде се от вратата на спалнята и извика: „Какво?“, преструвайки се, че не го е чула, после побърза да затвори вратата.

[1] Герой от „Алиса в страната на чудесата“ с яйцевидна форма на тялото. — Б.пр. ↑

Осма глава

В съня си Хати гонеше една топка. Тъкмо щеше да я хване, когато вятърът я духна и я вдигна отново към небето. Хати я подгони във въздуха, тогава вятърът улови и нея и тя започна да се издига, издига, като малък ангел. Грееше ярко слънце, чуваше се шумът на морето и един красив бял кон галопираше към нея. Хати протегна ръце към животното, искаше да почувства мекотата на кожата и горещия му дъх в лицето си. Докосна го с връхчетата на пръстите си. Кожата му беше мека, но не покрита с гъста козина, а по-гладка, като човешка. Харесваше й да усеща дъха на коня върху бузата си, беше като докосване на нежни устни. Когато той се наведе към нея, сребристата му грива погали лицето й.

Марк докосна с устни бузката на дъщеря си. Протегна ръка и отметна внимателно косата от челото й, после придърпа завивките към брадичката й. Протегнатата й ръка беше студена и той я пъхна под юргана. Седеше на креслото до леглото на Хати, което Тес беше наследила от една своя стара леля, колекционерка на антични мебели. Сигурно беше доста ценно и Тес бе поискала да го сложи в хола или на стълбищната площадка, но на Хати толкова й хареса, че се бяха предали. Сега бе покрито с малък хаос от книги, играчки и блокчета за рисуване. Марк ги беше преместил, за да седне, наслаждавайки се на спокойствието, излъчвано от спящото дете.

Каква бъркотия само.

Цял ден беше чакал с нетърпение да види Тес. Дори само за една нощ бе усетил липсата й и мисълта, че ще си иде у дома при нея, го изпълваше с трепета на човек, наслаждаващ се на неотворен подарък. Тя и децата — е, поне Оли и Хати — правеха нещата поносими, особено след подобен кошмарен ден, увенчан с кавга с Рупърт, който смяташе, че винарската изба в Унгария е губеща. Марк му бе обяснил, че това е малък, семеен бизнес и че собствениците са наели допълнителни работници с последните си пари, само и само да сключат добър договор. Ако от фирмата на Марк бяха хора на място, не можеха да се откажат от договора просто така. Казал беше, че ако вземе със себе си консултант по виното, той ще подобри качеството и ще помогне на избата да достигне приемлив за британските вкусове стандарт. Накрая Рупърт се беше съгласил неохотно, но беше заявил, че ще придружи Марк, за да види със собствените си очи какво е положението — последното нещо, което Марк желаеше. Рупърт беше деспотичен тип, опитващ се да постига целите си със заплахи. Вечерята с Тес щеше да е възможност за Марк да отпусне нервите си и да реши как ще се държи в Унгария.

Много подобни, трудни дни в работата ставаха поносими при мисълта, че ще се прибере при Тес, ще седне срещу нея на масата в кухнята с бутилка вино пред тях и ще наблюдава как кожата край устните й се извива в усмивка, докато й описва шеговито кошмарния си ден. После тя ще се пресегне през масата с крака, докосващи неговите, ще вземе ръката му и ще я притисне към устните си, а той ще гледа как гъстата й руса коса пада върху бузата й. Да прегръща Тес беше като да прегръща Хати — гадостите изчезваха и на душата му олекваше.

Не си представяше какво би бил животът му без Тес. Когато се запознаха, работата му се намираше във възход, но пиеше твърде много и можеше с лекота да се плъзне по нанадолнището като баща си. Тя му показа в какъв задник е започнал да се превръща и заедно с децата му даде необходимата сила и увереност за успешна кариера. Около него постоянно се разпадаха бракове, колегите му започваха любовни връзки, объркваха живота си и изгубваха децата си. Той не можеше да го разбере. Но сигурно защото имаше жена като Тес. Толкова много се гордееше с нея, с красотата й, пъргавия й ум, липсата на припряност и това, че може да я представи на всеки, и да знае, че никога няма да го изложи. Работата й в галерията беше идеална — имаше с какво да ангажира ума си, а работното време не й пречеше да се грижи за децата. Ех, само ако отделяше повечко време за него. И ако той успееше да намери някакъв начин да събуди старата страстна Тес, Тес, която обичаше да се люби с него непрекъснато, на всевъзможни места, преди да се роди Джейк. „Децата — помисли горчиво той — с тяхното кошмарно събуждане посред нощ и внезапната им поява, когато човек е дяволски сигурен, че са се заплеснали по «Том и Джери», бяха божиите противозачатъчни.“ Жена му беше станала ужасно организирана и спокойна, със списъци за всичко, освен за горещ секс с него. Измъчваше го мисълта, че той май я желае много повече, отколкото тя него.

Една вечер през почивката Тес бе подела разговор за възможността да се занимава с нещо различно. Звучеше чудесно, но, както й посочи той, нямаше как и двамата да правят сериозни кариери, с чести командировки — просто нямаше да се получи. Тя се съгласи и той се надяваше, че се е отказала от идеята. Животът си беше чудесен и така, само да успее да я убеди да се преместят от Лондон. Децата им отдавна бяха излезли от бебешката възраст и би трябвало с Тес да прекарват много повече време заедно. Вероятно щеше да е добре да идат на почивка само двамата. Той ще й предложи — защо не Париж, като онзи фантастичен уикенд с вино и много секс, преди да се появи Джейк. Но нека първо разреши проблема в работата.

Хати се размърда в съня си и разтвори устни. Брадичката й бе вдигната под неестествен ъгъл от малките, свити в юмручета ръце. Дори в съня си изглеждаше властна. Марк не се страхуваше за Хати. За разлика от Джейк. Неспокойните му мисли се прехвърлиха върху големия му син — Джейк сякаш не можеше да се съсредоточи върху нищо.

Бележките му последния срок бяха лоши, не желаеше да комуникира и постоянно изглеждаше изпълнен с някаква изгаряща, едва потискана ярост. Тес не разбираше, че е нужно да се отнасят по-строго с него. Синът им започваше да става неуправляем, а Тес не правеше нищо, за да го вкара в правия път.

Веднъж, по време на почивката, Марк го беше ударил. И съжаляваше за това. Плаваха с лодката и Марк бе извикал на Джейк да улови въжето, понеже удължителят за платното се люшкаше заплашително над главата на Оли. Джейк нарочно не го направи, сърдит, защото сутринта му се бяха скарали, и удължителят удари Оли в слепоочието, оставяйки върху кожата му яркочервен белег. Джейк веднага се изправи срещу Марк и изкрещя: „Стана случайно! Случайно! Защо вечно се нахвърляш върху мен? Защо не се скараш на смотания ми брат, че не се наведе?“. Марк не издържа и го удари с опакото на ръката. Беше инстинктивно движение, непредумишлено, израз на гнева, внезапно надигнал се в него. Шамарът беше като освобождение и Марк веднага усети как яростта го напусна. Но ударът се оказа силен, по-силен, отколкото искаше. Джейк се олюля и падна върху тясната дървена седалка в лодката.

Той веднага скочи на крака.

— Ти ме удари, копеле такова!

Марк се беше надвесил над него. Лицето на Оли бе побледняло от страх. Брулещият вятър грабна развързаното платно и малката лодка се понесе към брега. Марк посегна към въжето, за да направи здрав възел, и изкрещя на Оли да хване лоста.

Джейк, вече стигащ до раменете на баща си, стоеше пред него и дишаше учестено. По челото и ниско подстриганата му коса блестяха капчици морска вода, а стичащите се по бузите му струйки влизаха в синьото му яке. Плътно стиснатите му устни образуваха сурова линия, а очите му бяха втвърдени от гняв. Марк опита да сложи ръка на рамото му. Той се дръпна рязко.

— Да не си посмял да ме докоснеш отново. — Говореше бавно и в гласа му прозвуча заплаха.

Ръката на Марк увисна във въздуха.

Изведнъж Оли извика:

— Татко, носим се към скалите!

Марк се обърна бързо и изтръгна лоста от ръцете на парализираното от страх момче.

Само с едно ловко движение успя отново да изведе лодката в морето. Вдигна поглед и видя, че Джейк се е преместил и седи с отпуснати рамене на носа. Беше облачен ден и хоризонтът се губеше в плътната морска мъгла. Джейк се взираше в сивата безбрежност. Носът на малката лодка разсичаше водата и пръските го удряха в лицето, а солената вода се смесваше със солта от сълзите му — сълзи на унижение.

Когато се прибраха, мокри до кости и изтощени, Тес ги посрещна радостно в малкото антре на вилата. Толкова беше доволна, че тримата са излезли заедно, че нейните мъже се занимават с нещо наистина сурово. Двете с Хати бяха разтребили къщата и бяха изпекли кейк, за да ги посрещнат както подобава.

Тя тъкмо излизаше от кухнята, бършейки набрашнените си ръце отстрани на джинсите, когато чу да се хлопва вратата.

— Добре ли прекарахте?

Джейк захвърли подгизналото си яке на пода, изблъска Тес от пътя си и се втурна нагоре по стълбите. Тя се обърна към Марк, с изписан на лицето въпрос.

— По-добре не питай — отвърна той.

Тес изчака да им сервират спагетите, преди да повдигне опасния въпрос. Искаше да говори с Марк за идеята си да се върне на пълен работен ден или да учи — да, да учи — за да вземе специализация и да започне нова кариера. Смяташе да подходи шеговито, да му каже колко малко работа има в галерията и у дома и как ще си помогнат с парите.

Марк я изпревари:

— Последното нещо, което искам, е да замина.

Имаше толкова нещастен вид, че тя трябваше да го остави да й обясни ситуацията още веднъж. Обгазяваше Марк за кариерата му — наистина, виждаше недостатъците, борбата за власт и необходимостта съпругът й да се справя с егото на Рупърт, но освен това работата изискваше въображение, а Марк, който знаеше много за виното, влагаше в нея сърцето си. Тя предлагаше безкрайни възможности и голямо удовлетворение — повечето от командировките му зад граница го отвеждаха в красиви страни и обикновено включваха продължителни обеди с вкусна храна и интелигентни хора. Когато се оплакваше, Тес го караше да си представи как би се чувствал като директор по продажбите в завод за машинни лагери.

Това беше любимият им ресторант близо до вкъщи, с разумни цени и приятна обстановка, с най-вкусните спагети и любимото на Тес синьо сирене с деликатен аромат. Марк поръча бутилка „Бароло“, най-скъпото вино в менюто, оправдавайки се, че и без това са задлъжнели след почивката, тъй че двайсет лири повече или по-малко нямат значение.

Баналният декор — с покривки на червени и бели квадрати на масите и цяла една стена, изрисувана с идилични картини от италиански курорт, изобразяващи натежали от грозде лози и море в абсурден тюркоазен цвят — беше симпатичен посвоему. Марк и Тес идваха тук толкова често, че сервитьорите вече не си правеха труда да използват италиански акцент и им говореха на родния си южнолондонски диалект.

Тя го остави да приказва, като от време на време измърморваше по нещо съчувствено. Той изглеждаше толкова разтревожен, чувстваше се толкова отговорен за провала на избата, сякаш вината беше изцяло негова. Надяваше се силно да изпратят консултант по виното, който да прегледа букетите и да се опита да направи виното подходящо за вкуса на английските супермаркети. Марк имаше приятел, сънародник австралиец, най-добрият в тази област. Щеше да им струва скъпо, но можеше да обърне нещата към по-добро. Хората в бизнеса уважаваха Марк, защото винаги се идентифицираше с работниците или малките хора, както ги наричаше Рупърт, поставяйки се на тяхното място при сключване на сделка. Чувстваше се отговорен за малките винарски изби, разчитащи на фирмата му за печалбите си, и постоянно заставаше на тяхна страна в спора с останалите директори, интересуващи се най-вече от крайните финансови резултати. Марк си бе спечелил изключителна популярност сред повечето клиенти, защото, освен печалба, работата с него беше и забавление. На него винаги можеше да се разчита да остане до късно, да пие, да разговаря и да се шегува.

Докато слушаше обясненията му, Тес се стараеше да изглежда ентусиазирана и заинтересувана, но й беше трудно да се съсредоточи. Търсеше подходящ момент да смени темата. Но щом в разговора настъпеше пауза, или Марк започваше отново, или изникваше някой от сервитьорите, размахал пармезан или солници с формата на фалос.

Улавяйки разсеяното изражение на Тес, Марк спря по средата на излиянията си.

— Май тази вечер не съм ти много интересен, а?

Тес се стресна и го погледна виновно. Заби вилицата в спагетите си и я заизвива разсеяно.

— Съжалявам. Просто… имах да ти казвам нещо, но вече няма значение. Може да почака. Какво си искал да направиш?

— Съжалявам, млъквам. Надух ти главата със скучните си преживелици.

Той остави вилицата и като се пресегна през масата, я потупа по ръката. Чувстваше се уморен и потиснат и мисълта, че утре рано-рано трябва да се качи на самолета за Будапеща, му идваше в повече. Тес би могла да направи поне малко усилие да го ободри. Задълженията й утре бяха единствено да стане, да закара момчетата на училище и после целият ден щеше да й принадлежи, трябваше само да гледа Хати. Тя се оплакваше, че поддържането на домакинството и работата й на половин ден я изстискват, но защо, по дяволите, не се опита да бъде на неговото място за малко?

Тес издърпа ръката си.

— Не ставай глупав. Изобщо не ме отегчаваш. Просто имам да ти казвам нещо, а не ми даваш възможност.

Марк се отпусна назад и преметна ръка върху облегалката на стола.

— Слушам те. Само не за Джейк. Не ми се говори за Джейк тази вечер.

— Не е за Джейк. За мен е.

Още щом думите излязоха от устата й, съжали, че ги каза. Не беше най-добрият момент да подхваща темата за нова работа. Марк беше прекалено разсеян и изнервен, щеше да види само недостатъците и проблемите, а тя искаше да получи разбиране и надежда. Освен това, ако не се съгласеше, нямаше да има достатъчно време да оправят нещата. Трябваше първо да го сподели с Марджи или Ванеса, те щяха да я разберат по-добре.

— Какво за теб? Да не е учителят по пиано на Оли? Смяташ да избягаш с него? Знаех си! Негодникът му с негодник.

— Позна. — Тя се усмихна. Учителят по пиано на Оли беше слаб като молив и тя знаеше, че я харесва. Потеше се обилно в нейно присъствие — един голям потящ се молив. — Не, мислех си за малка промяна.

— О? — Той вдигна вежди. — Малка промяна? Да не би да искаш да смениш пастата за зъби или да отглеждаш якове в Тибет? За каква промяна точно става дума?

— Говоря сериозно — каза тя.

Той смени ухиленото изражение с подходящо за целта.

— Съжалявам.

Тес си пое дълбоко дъх.

— Какво ще кажеш да се откажа от галерията?

Той се усмихна облекчено.

— Добре — рече бавно, осмисляйки идеята. Реши, че доста му харесва. — Парите и без това не са кой знае колко, а и тая мързелива пудра само те използва. Мярка се в галерията от дъжд на вятър. Не е зле известно време да не правиш нищо и да решиш с какво искаш да се занимаваш. Все ще се справим някак. А и така ще имаш повече време да… — направи пауза, защото съзнаваше, че думите му няма да се приемат добре. Отпи смутено от виното. Веднага му мина през ума, че тя може да постегне къщата и да започнат да търсят имот извън Лондон. Идеята не беше никак лоша.

Тес присви очи. Аха. Щеше да обърне желанието й за промяна във възможност да я накара да направи каквото иска той — тоест да й стовари целия кошмар по ремонта на къщата, отлаган от години, например дупката в стената на Хати и разлепените тапети на стълбите и в тяхната спалня, за да обявят къщата за продан. Не беше дала съгласието си да се местят, но той се държеше така, сякаш решението вече е взето. Нямаше да прекара времето си в ремонтиране на къщата. Това едва ли може да се нарече ново начало. Проклети мъже. Добре. Ще си го получи сега.

— Мислех си по-скоро за пълна смяна на посоката. Да се върна в университета. Да взема специалност и после евентуално да преподавам. История на изкуството, разбира се, но имам нужда от по-специализирани знания, за да започна нещо наистина интересно. Никой няма да се втурне да ми предлага работа с моята диплома от преди двайсет години и скромния ми стаж на половин ден в малка галерия.

Марк изглеждаше искрено изненадан.

— Откъде, по дяволите, ти хрумна това? Да преподаваш? Да учиш? Защо? Това да не е някой от налудничавите планове на Ванеса? Знаеш, че не можем да си го позволим.

Тес очакваше подобна реакция. Макар да се гордееше с обстоятелството, че съпругата му има университетска диплома, Марк не гледаше с добро око на продължителното учене. Самият той бе успял, без да е завършил висше образование, затова висшистите, и особено възпитаниците на „Оксфорд“ или „Кеймбридж“, му бяха ахилесовата пета. Когато беше ядосан, тя често го чуваше да говори за ползата от университета на живота.

Тес опита да запази спокойствие, макар да се чувстваше така, сякаш му забива нож. Веднага бе изтъкнал най-големия недостатък на плана й — факта, че не могат да си го позволят. Парите бяха нещо, за което не й се мислеше, и макар да знаеше, че си заравя главата в пясъка като щраус, вече бе решила твърдо, че иска точно това и нищо друго. В момента Марк се държеше много егоистично. Тя усещаше как съпругът й прекарва през ума си всички неудобства, които изпълнението на плана й щеше да му причини.

Тя обаче продължи, докато Марк я слушаше с привидно спокойствие:

— Чувствам как си губя времето в момента. Хати вече не се нуждае толкова от мен, а и на момчетата ще се отрази добре, ако станат по-самостоятелни. Ще отсъствам малко повече от къщи, но ако всички ми помагате, съм сигурна, че ще се справим.

— И на това му викаш дребна промяна… — Марк остави вилицата с навити на нея спагети в чинията. Знаеше, че трябва да я подкрепи и окуражи, защо съпругата му да не поднови кариерата си, но точно сега ли? Връщането й в университета щеше да означава чести отсъствия от къщи и домашният уют вече нямаше да е даденост — и то в момент, когато той бе дяволски зает и под силно напрежение. Ами плановете им да се преместят? След кратка вътрешна борба егоизмът му надделя.

— Къде смяташ да учиш, по дяволите, и как ще плащаме за тази специализация? — попита ядосано той. — Това означава да останеш без заплата поне две години. Знаеш колко скъпи са таксите. И защо ти е специализация? Нали имаш диплома, за бога, аз и такава нямам, но пак се справям! Забрави ли как се присмиваше на Ванеса за вечните й курсове? — Той се засмя, опитвайки се да разведри разговора. — Не съм някакъв австралийски шовинист. — Опита да я хване за ръката. — Не искам да бъда гаден, но ти добре ли обмисли идеята? Сигурно има и други работи, които би могла да вършиш, без да ти е необходима подобна специализация. Ами ние двамата? Искам да мога да прекарвам повече време с теб, а не по-малко. А и преместването…

— Моля те, Марк, чуй ме поне веднъж — прекъсна го Тес.

— Това няма нищо общо с теб или с децата. Става дума за мен. Не ме карай да се чувствам егоистка. Все едно аз да ти кажа, че заминаването ти за Унгария утре е егоистично. Това е просто част от работата ти и аз го приемам. Само чувствам — и мислех много за това на почивката — че се нуждая от нещо по-предизвикателно в бъдеще, а не същата стара история. Отегчена съм, Марк. Искам да опитам нещо друго.

— Отегчена? — Марк не вярваше на ушите си. — Отегчена? — Сега вече наистина се ядоса, веселото му настроение се стопи. — Отегчена, когато аз си скъсвам задника да плащам училищните такси на момчетата, да работя от дванайсет до четиринайсет часа дневно, като през половината време пътувам до забравени от бога страни и се скапвам толкова, че едва намирам пътя до леглото? А през това време ти си живееш живота в галерията — няколко телефонни разговора, сладки приказки с художниците и после, о, боже, голямата философия — да вземеш Хати от училище! Какво си мислиш, че правя по цял ден? Замислила ли си се изобщо какво ми е на мен? Бих дал дясната си ръка за твоя живот. — Още щом думите излязоха от устата му, той съжали. Но просто не виждаше какво повече иска тя.

— Винаги го правиш. Щом се осмеля да те помоля за малко помощ, винаги ми се нахвърляш, изтъквайки колко съм егоистична и как не поставям семейството на първо място. — Тя кипеше от яд. — Това е смешно! Вече четиринайсет години поставям проклетото семейство пред себе си и сега за първи път искам да направя нещо различно. Да, може да не ти е удобно. Може да не е удобно и за децата. Но, честно казано, пет пари не давам. — Лицето й беше побеляло от гняв. — Истината е, че би трябвало да мога сама да вземам решенията, отнасящи се до моето бъдеще, без да се нуждая от каквото и да било одобрение от твоя страна. Това е абсурдно. Просто ти казвам какво възнамерявам да направя. Ти не си ми баща. Не се нуждая от одобрението ти!

— Не става въпрос за одобрение! — Марк се опитваше да не повишава глас. — Става въпрос да взимаме решенията заедно, да преценяваме кое е най-доброто за нас.

— Искаш да кажеш кое е най-доброто за теб. Благодаря ти много за подкрепата.

Марк рядко я беше виждал толкова ядосана.

— Но нали мислехме да се местим — каза той.

— Ти мислеше да се местим, не ние. Защо всичко трябва да се върти около това, което ти искаш? Защо трябва да развяваш гениалната идея да се местим бог знае къде, когато никой друг от семейството не го иска, а когато аз реша, че има едно нещо — едно-единствено нещо — което искам да променя в живота си, изведнъж желанието ми се оказва голям проблем. Досега непрекъснато се съобразявах с теб и твоята кариера, което означаваше да се откажа от моята, и с какво останах накрая? Невзрачна работа, никакви пари и едно все по-неуправляемо дете, въпреки хилядарките, които пръскаме за него. Или това не е твоя отговорност? Сигурно е чудесно да си живееш живота, без да чувстваш каквато и да е вина.

Не беше възнамерявала да е толкова остра. Рядко си изпускаше нервите, но сега, заразена от независимостта през последните няколко дни, си помисли: „А защо не, по дяволите? Защо все той да изпуска нервите си и да крещи, и да печели споровете, просто защото умее да драматизира и да се налага?“. През повечето време тя дори не повишаваше глас, защото мразеше да се карат пред децата. Понякога й се налагаше да упражнява свръхчовешки контрол върху емоциите си. Беше уморена, уморена все да е спокойна, организирана и толкова дяволски разумна.

— Успокой се, за бога. Не се дръж така точно тази вечер. — Марк се опита да я хване за ръката, но тя я дръпна сърдито.

Ресторантът беше почти празен и двамата сервитьори, които бършеха прибори, подпрени нехайно на бара, слушаха внимателно. Обикновено изглеждаха толкова щастливи тези двамата. Някои женени хора идваха тук и почти не отваряха уста. Господин и госпожа Джеймс си приказваха през цялото време.

Тес се изправи рязко.

— Престани да ми казваш какво бива и какво не бива да правя. Не съм ти собственост. Ако искам да се върна в университета, ще се върна. Ясно?

— Моля те, седни — каза той. — За бога, Тес, седни. Виж, много съм уморен. Ти също. И двамата сме скапани след почивката, а утре ме чака път. Нека да говорим, когато се върна. Тогава ще помислим и ще правим планове. Става ли?

— Не става. — Тес продължаваше да стои права. — Наистина се уморих да ми казват какво да правя. Ти, децата! Всички!

Тя взе чантата си, дръпна палтото от облегалката на стола и излезе, без да погледне назад.

— Сметката, господине? — Единият от сервитьорите се приближи бързо.

— Благодаря.

Марк отпи от виното си. Двайсет лири все пак, а имаше още. Не смяташе да тича след нея. Защо трябваше да избухва така? Той не й бе отказал категорично, нали? Не беше присъщо за Тес да се държи толкова ирационално. Навярно беше пред мензис.

Плати сметката с най-сигурната от кредитните си карти. Навън валеше. Ресторантът се намираше само на две преки от къщата им и не си струваше да взема такси. От Тес нямаше и следа. Той закрачи, с приведени под пуловера рамене. Не си беше взел палто, защото не беше много студено. Ключът бе у Тес и той се надяваше, че ще остави задната врата отворена.

Тя се държа толкова неприсъщо. Марк спря и огледа улицата.

Редици от къщи и в двете посоки, всичките еднакви, зад тях хора, изключващи телевизорите, разправящи се кой да изкара котката, гасящи светлините, проверяващи децата. Меката светлина от оранжевата улична лампа се отразяваше в една голяма локва пред него, наполовина пълна с изгнили листа и кал. До ушите му достигаше шумът от булеварда, не постоянен монотонен звук, а смесица от шумове, мотори, клаксони, затваряне на врати, викове. Погледна часовника си. Едва десет часа. Бяха казали на Франческа, че ще се върнат в единайсет. Потрепери. Този кошмарен град. Лондон му се бе сторил много вълнуващ, когато дойде тук за първи път — предлагаше големи възможности за изява. Вдигна лице, усещайки дъжда върху лицето си. Не беше нормален дъжд, по-скоро ръмеж, който те мокри, но изобщо не те освежава. Изведнъж си спомни как е у дома, в Австралия.

В Австралия. Ярката светлина, способна да те ослепи. Просторното небе, морето, топлината, липсата на грижи, приятната леност, обширните поля, които сякаш нямат край. Беше се заклел да не се връща никога, когато си тръгна оттам. Родината му се струваше толкова тесногръда и ограничена въпреки географските си размери, но сега… може би трябваше да помислят да извадят Джейк от гъмжащата от изкушения среда, да осигурят на децата си живот извън тези дъждовни улици с еднотипни къщи и цялата тази мания — колко пари печелиш, каква кола караш, какъв е бизнесът ти, къде почиваш, колко струва къщата ти, в кое училище ходят децата ти. Беше безсмислено. Той преглътна, сякаш имаше горчив вкус в устата. Искаше само — ако Тес държи непременно да останат във Великобритания — да има шанса да живее някъде, където ще могат да дишат, където няма да му се налага да пълни дробовете си със смог, достатъчен да тръшне и вол. Може би преместването щеше да запълни и празнотата на Тес, стига да успееше да я убеди в плюсовете му. В края на краищата нейното детство също бе минало в провинцията.

Той прескочи локвата и се насочи бавно към къщи. Може би не бе зле да се поразходи малко. Тес ще се разтревожи и после, като се прибере, ще се зарадва, че го вижда. Можеха да се сдобрят, дори да се любят. Ужасно му се искаше да се люби с нея. Това беше неговият начин да оправя нещата.

Когато се прибра вкъщи, задната врата се оказа отключена. На долния етаж бе тъмно. Явно Франческа си беше тръгнала. Той включи осветлението в коридора и слезе по стълбите в кухнята. Взе бутилка изстудено новозеландско вино от хладилника, любимото на Тес, две чаши от бюфета и тирбушона от чекмеджето.

Пое бавно по стълбите към втория етаж. Единствената светлина на първата площадка идваше от стаята на Хати — тя винаги спеше с включена нощна лампа. Стаята на момчетата бе потънала в тъмнина, учудващо за десет часа през нощта. Марк продължи нагоре. Вратата на спалнята им беше затворена. Използвайки лакътя си, той натисна дръжката. Страхотно! Оказа се заключена. Бяха сложили ключалка, за да се любят необезпокоявани, понеже като малки момчетата имаха навик да нахлуват в стаята им като фурии още рано сутрин. Но сега ключалката почти не се използваше.

Марк стоеше до вратата, побеснял. Не искаше да блъска по нея, защото можеше да събуди момчетата и Хати, макар че дрехите му бяха вътре. Беше поръчал такси за сутринта, за да спести разкарването на Тес, и трябваше да тръгне в шест. Тъкмо се чудеше какво да прави, когато видя чантата си до перилата. Беше затворена и изглеждаше пълна. До нея висяха костюм и риза, а на пода внимателно бяха поставени чифт слипове, чорапи и обувки. Той се усмихна кисело. Дори в яда си Тес беше методична.

Трябваше да спи на дивана в хола. Заслиза обратно по стълбите и пътем се спря пред вратата на Хати. Остави бутилката вино и чашите на пода и влезе вътре. Поне едно женско създание в тази къща го обичаше безрезервно.

Загледа се в Хати. Толкова я обичаше, че сърцето му едва побираше любовта му.

Заспа неусетно в креслото до нея и се събуди стреснато, когато шофьорът на таксито заудря по вратата в шест. Излезе набързо, без да се сбогува, никой не беше буден, за да му каже, че ще му липсва.

Девета глава

— Прилича ми на оня филм „Да образоваш Рита“. — Марджи отпи голяма глътка бяло вино. — Ще се влюбиш в преподавателя си и Марк ще почувства, че вече не ти е равен в интелектуално отношение.

— Дано е по-хубав от Майкъл Кейн.

— Може да е жена.

— По-вероятно — каза Тес, вземайки един от проспектите, пръснати върху кухненската й маса. Току-що бе сложила Хати да спи за трети път, защото дъщеря й беше убедена, че Франческа ще се появи всеки момент, щом Марджи е тук, и не искаше да я изпусне. Все едно да се опитваш да сложиш в леглото бумеранг. — Макар че сега разбирам кое му е хубавото на лесбийството — добави тя.

— Кое? — попита Марджи с блеснали очи.

— Ами това, че имаш някого, който разбира мотивите ти и не иска през цялото време да бъде отгоре, образно казано. А и сигурно е хубаво да имаш някого, който да може да зареди съдомиялната и да знае каква програма да избере за цветното пране.

— Да, но сексът…

— Само за секс мислиш. Хайде, разкажи ми.

Марджи се усмихна закачливо и прокара ръка през късата си черна коса, подстригана наскоро в стил „Юнона Райдър“. Тес си каза, че наистина й отива, навярно защото имаше ъгловато лице и остра брадичка. На нея нямаше да й отива толкова, нейните черти бяха по-меки, а и русата й коса беше нейното най-голямо съкровище. Ако я подстрижеше късо, можеше вече да не е толкова руса. Марк харесваше дългата й коса. Не. Трябваше да престане да се определя чрез вкуса на Марк. Нима вече бе неспособна да взема сама решения?

— Казва се Роуан.

Тес изсумтя.

— Само не Роуан. Да не е прохождащ музикант?

— Ревността не е хубаво нещо, Тес. Ирландец е, на тридесет и две, зъболекар.

— Марджи, извинявай, че съм толкова тъпа, но как успя да се запознаеш със зъболекар в съда? Да не би да е някой клиент? Мислех, че е забранено.

Марджи се усмихна палаво.

— Така е. Клиент е.

— Но това е ужасно, скъпа. Пийни си още вино.

— Благодаря. Забъркал се е в някакъв правен спор с хазаина си — тук е само временно за година или нещо такова — мисля, че притежава частна практика в Дъблин, но иска да специализира ортодонтия и е дошъл за курса в Кралската стоматология.

— Ортодонтите не са много секси — подразни я Тес.

— Секси са, повярвай ми. Пък и ние не си говорим много за професията му. Всъщност изобщо не си говорим много.

— Богато духовно и интелектуално преживяване?

— По-скоро страхотно чукане.

— Хати, ако още един път слезеш по стълбите, ще те оставя да спиш на тъмно.

Лицето на Хати се сгърчи.

— Сънувах лош сън — оправда се тя. — Сънувах, че татко и Найджъл са умрели в самолетна катастрофа.

— Нали знаеш, че Найджъл не пътува със самолет — каза Марджи успокоително. — Заради ушите.

Хати я погледна озадачено.

— Леля ти Марджи се шегува, Хати. Искаш ли вода?

— Да, моля — каза Хати със страдалчески вид. — А може ли топъл шоколад със сметана отгоре?

— Ах, ти, хитрушо — засмя се Марджи и като стана от масата, грабна Хати в прегръдките си. — Искаш ли аз да те сложа да си легнеш този път? Тъкмо ще ми кажеш какво сте правили на почивката.

Докато Марджи отнасяше отпуснатото телце нагоре по стълбите, Тес чу дъщеря си да казва:

— Първо — летяхме с балон с топъл въздух, после — татко ме научи да сърфирам, после — уловихме огромен октопод с една голяма мрежа, а после…

Пет минути по-късно Марджи се появи отново.

— Това дете е същинско дяволче.

— Няма равна.

— Не трябва ли и момчетата да си лягат?

— Трудна работа — каза Тес, поглеждайки часовника. Беше девет и половина.

— Гледат „Приятели“, видях ги, без да искам.

— Би трябвало да си пишат домашните. Имам предвид Джейк, Оли вече си приготви неговата. Казах на Марк, че си търсим белята, като им разрешаваме телевизор в стаята.

— Поне гледат „Приятели“, а не нещо друго. Хванах моичките да гледат „Дневникът на Бриджит Джоунс“ оня ден. Бях я взела за мен, а те я докопали.

— Интересен ли е? Не съм го гледала, изпуснах го, когато го даваха в кината.

— Интересен е, ако харесваш див секс, мръсни вицове и Хю Грант в най-палавата му роля.

— Звучи ми много примамливо.

— Така е — съгласи се Марджи. — Но не и за момичета на шестнайсет и тринайсет години.

— И Колин Фърт играе, нали?

— О, да.

Двете замълчаха и се загледаха замечтано в пространството. Тес се отърси първа.

— Продължавай — каза тя. — Искам да чуя още за твоя зъболекар.

— Още като го видях да влиза в кабинета на Сара, си помислих: „Божичко!“. Около метър и седемдесет, не е висок, но има широки рамене, най-невероятната гъста черна коса, най-дяволската усмивка и страхотни сини очи. Прилича на Пол Нюман. Само дето е доста по-млад — добави тя бързо.

— И?

— И той каза, че ме е виждал в бара на Хенри. Нали се сещаш, онзи близо до офиса.

— Тъкмо място за стоматолози.

— Явно. Както и да е, каза, че на другия ден щял да ходи там по обед и предложи да се видим.

— Ами забраната да излизате на среща с клиенти?

— Майната й на забраната. Не съм правила секс повече от две години.

— И го направихте в бара на Хенри?

— Почти.

Тес преглътна стреснато и виното влезе в кривото й гърло.

— Какво?

— Апартаментът му е само на две преки оттам.

— Чакай да си изясним нещо. Запознала си се със зъболекар и още на втората среща си отишла с него в апартамента му, извоюван от разярения хазаин след кървава правна битка?

— От твоите уста звучи ужасно сложно.

— Ами, нали съм си глупава.

— Не, обясних му, че трябва да видя местопрестъплението, така да се каже, и той отвърна: „Да, добре, каква чудесна идея“. Аз нямаше защо да се връщам в офиса преди два и половина, той също имаше един свободен час, затова отидохме да погледнем.

— И как беше?

— Нямам представа. Успяхме само да влезем през вратата и той започна да ме целува.

Тес постави ръката си върху нейната.

— Марджи, не смяташ ли, че е малко странно мъж, когото едва познаваш, да започне да те целува само минути след като сте влезли в апартамента му? Без кафе? Без „Искаш ли да разгледаме градината на покрива?“. Не мислиш ли — само не се обиждай, — че говорим за сериен изнасилвач?

Марджи изглеждаше шокирана.

— Така ли ти казах — че той ме е целунал? Не, аз го целунах. Не можах да се сдържа. Толкова беше готин. Тези очи. Това тяло. Младостта му. Всичко бе много невинно.

Тес се разсмя.

— И после какво?

— Легнахме си, разбира се.

— И?

— Божествено. Направо божествено. Искам да кажа, здрав секс на пълни обороти, нали се сещаш, с търкаляне по леглото и падане на пода, с местене върху фотьойла, събаряне на мебелите и бесен завършек в банята, където светлината светва и изгасва.

— Кажи ми, че преувеличаваш.

— Е, малко. Но си беше фантастично, най-добрият секс, който съм правила някога, а утре ще се видим пак.

— Ще излизате заедно?

— Да не си луда? Надявам се да си останем в апартамента, за да продължим започнатото.

— Значи се очертава една много сериозна връзка. Може би ще стигнете до етапа, когато ще поискате да излезете от апартамента и да го запознаеш с приятелките си? Онези на средна възраст, които ходят на официални вечери и не са правили секс в банята от двайсет години? „О, Марк — помисли си тя. — Не съм много справедлива към теб.“

— И защо да го правя?

— Как защо? За да е почтена връзка, а не само секс.

— За бога, Тес, защо мислиш, че искам почтена връзка, а не просто секс? — отвърна Марджи внимателно. — Имах достатъчно връзки, които ми стигат за цял живот. Не мога да ти опиша колко щастлива се чувствам сама с моите момичета. Ние сме си напълно достатъчни. Няма да позволя друг негодник отново да щурмува живота ми, да хвърля гащите си на пода, очаквайки, че аз ще ги вдигна оттам, да се оплаква, че харча много за дъщерите си и да пикае върху тоалетната чиния. Искам единствено секс с човек, който ме кара да се чувствам желана и оправдава харченето на много пари за дрехи, за да изглеждам добре. Никога — тя удари по масата, за да подчертае думите си, — никога вече няма да стъпвам на пръсти около нечие мъжко его и да внимавам какво ще кажа, и постоянно да се съобразявам с нуждите му, и да не мога да оставам достатъчно дълго в банята, и да знам, че ще мрънка, когато искам да изляза сама вечер. Не желая повече да изпитвам това напрежение — да ми се обръща сърцето, щом чуя колата на Мартин да спира отвън, и да изпадам в паника какъв точно кусур ще ми намери тази вечер. — Тя потрепери. — Никога вече. Сега поне аз съм си господар. И съм неуязвима, стига да не позволя на някого да се доближи прекалено близо.

— Ами бъдещето ти? Сега е много добре, още нямаш и четиридесет, но като станеш на петдесет, на шестдесет? Какво ще правиш, когато момичетата се сдобият със свой дом и ти останеш съвсем сама?

Марджи се облегна назад на стола и се засмя.

— Каква оптимистична приятелка си имам и колко много ме подкрепя. Ще започна да пея в хор и да се занимавам с алпинизъм. Ще пътувам по света с ексцентрична шапка и няма да ми пука какво мислят хората. Толкова си старомодна, знаеш ли. Наистина ли вярваш, че трябва да търпиш в името на розовото бъдеще? Откакто Мартин си тръгна, съм сто пъти по-щастлива. Той изсмукваше цялата ми енергия. Само като го погледнех в лицето, щом влезеше през вратата вечер, и вече се чувствах изстискана, сякаш присъствието му изсмукваше всичките ми жизнени сили. Човекът излъчваше отрицателна енергия. Не е задължително да имаме мъже, знаеш ли. Не и на всяка цена.

— Абсолютно — каза Тес кисело. — И затова се появи Роуан.

— Роуан е като глазура — отвърна Марджи. — Красива, приятна, вкусна, но не задължителна за тортата. Добро сравнение ли направих? Поне смятам да оставя нещата така. Кажи ми сега какво става с тази твоя специализация?

Тес погледна тъжно към проспектите за художествения институт „Кортоулд“.

— Май няма да я започна. Ще срещна голям отпор. Не мисля, че имам сили за борба.

— О, я стига! Къде е химикалката? Трябва да попълним този формуляр веднага. Само си помисли с колко млади мъже ще се запознаеш.

— Нямам нужда от млади мъже. Едва се справям с Марк. Правя го за себе си, не за да си търся друг мъж. Знаеш ли, започваш да приличаш на Марк. Всички смятат, че зад тази специализация се крие нещо повече. Марк например мисли, че съм отегчена от брака ни. Слава богу, децата намират, че е страхотно отново да се върна в училище, но се тревожат, че няма кой да им приготвя чая, а пък според майка ми следването е глупава приумица. Признава, че мъжете са егоистични, но все повтаря, че не можем да ги променим и само ще се разстроим, ако опитаме. Дори ми заяви, че ако работя на пълен работен ден, това ще се отрази на мъжествеността на Марк. Представяш ли си!

Марджи спря да разглежда формуляра и вдигна очи, проследявайки погледа на Тес — приятелката й се бе вторачила в снимка на Марк и Хати, забодена върху корковата подложка на кухненския плот, покрита с бележки за часове при зъболекаря и неплатени сметки. Снимката бе правена миналата година в Корнуол, по време на горещниците. Марк носеше само чифт тъмносини гащета за сърф. Очите на Хати бяха затворени, лицето й изразяваше върховно удоволствие, а русата й коса се развяваше, докато баща й я въртеше в кръг. Марджи изпита лека завист. Наистина беше красавец! После се порица наум. Забранена територия. Изобщо не се опитвай, момичето ми. Макар че понякога й беше доста трудно. Пък и нямаше смисъл. Първо, Тес й бе приятелка, и второ, Марк нямаше очи за друга, освен за жена си.

Тя взе химикалката.

— Добре, скъпа, да се залавяме за работа. Училището ни зове. Ще трябва да си купиш и малко нови дрехи. Не мога да ти опиша колко ти завиждам. Все едно да се откриеш повторно. Ще започнеш да вземаш екстази и да обикаляш клубовете.

— Едва ли — усмихна се Тес. — Но може да е забавно. Мисля, че е време за едно ново аз. Старото вече ме отегчава. Какво ще кажеш да си подстрижа косата?

— Защо не — отвърна Марджи и се почувства виновна. Нямаше да й отива много. Наистина искаше Тес да промени нещата — приятелката й имаше нужда да се почувства по-уверена в себе си, а и животът й щеше да стане по-интересен.

Десета глава

Тъкмо се разгаряше лют спор за парче шоколад, когато телефонът иззвъня. Тя вдигна слушалката, махайки отчаяно на момчетата да млъкнат. Отначало не се чуваше нищо, после до слуха й достигна оглушителна смесица от шумове и накрая презокеански глас каза:

— Говорете, моля.

— Здравей, аз съм.

— Здравей. Ще млъкнете ли, вие двамата! — кресна Тес.

— Какво става?

— Момчетата. Карат се за глупости. Чакай малко.

Тес се протегна, опъвайки телефонния кабел максимално, и затвори вратата на всекидневната. Разправията тутакси престана — липсваше аудитория — и Оли, и Джейк се настаниха да гледат Еминем по MTV.

— Как върви?

— По-добре, отколкото очаквах. Явно съм успял да убедя Рупърт, че още има надежда.

— Чудесно.

— Ами ти?

— Какво аз?

— Как са нещата вкъщи?

— Всичко е наред. На Хати й е мъчно за теб. Приготвила ти е рисунка и иска да знае дали си видял таласъми. Чакай малко. Ето я и нея.

Хати тичаше надолу по стълбите, следвана от Найджъл, накипрен с розова панделка на опашката.

— Здравей, татко. — Гласът на Хати беше изпълнен с обич.

— Здравей, миличко.

— Студено ли е там?

— Много.

— Ти къде спиш?

— В един хотел.

— Не е ли замък?

— Уви, не.

— Татко?

— Да.

— Има ли вампири в живота?

— Не. Само в приказките.

— Ами таласъми?

— Още не съм срещал.

— Можеш ли да ми донесеш един?

— Трудна работа, Хати. Но ще си отварям очите на четири. Обещавам.

— Добре. И, татко…

— Да?

— Имам шестица по правопис. По-добра съм от Алиша Уилямс.

— Страхотно. Дай ми мама сега.

— Добре. Обичам те.

— И аз те обичам. Чао.

Хати имитира звучна целувка. Тес се опита да й вземе слушалката, но тя не я пускаше.

— Татко?

— Хат, този разговор е доста скъп.

— Обличам Найджъл като Барби.

— Чудесно. Дай ми мама, моля те.

— Добре. Обичам те.

Тес взе слушалката.

— Няма представа къде е Унгария. Всъщност и аз не знам точно.

— Доста е живописна. Планинска страна. Виж…

— Какво?

— Съжалявам за онази вечер.

— И аз съжалявам, че заключих вратата на спалнята. Къде спа?

— При Хати. Заспах в креслото й. Добре че таксиджията чукаше силно.

— Как е хотелът?

— Нищо особено.

— Без петзвездни вечери?

— Не. Тес…

— Да?

— Липсваш ми. Липсваш ми през цялото време. И когато заспах в креслото, и в таксито, и в самолета, и тук — проклетият матрак е целият на буци. Ще поговорим, като се върна.

— И няма да обсъждаме повече въпроса за местенето?

— Не и ако ти не искаш. Нито колежа. Ние просто…

— Съдомиялната съвсем се скапа. Прави се, че работи, но не влиза вода. Майстор ли да извикам, или да купя нова?

— Както решиш. Купи нова. Тая бракма и без това не миеше както трябва. Оправи ли алармата на колата?

— Не още. Нямах време.

— Опитай да я оправиш, преди да се върна.

— Ако мога.

— Липсвам ли ти?

Тес се замисли. Не.

— Много — отвърна тя. — И извинявай, че ти виках така на обществено място.

— Няма да можем повече да ходим в този ресторант. Какво ще си помисли Луиджи за нас?

— Че сме нормална семейна двойка, която се кара от време на време.

— Но ние не сме нормални, нали. Ние сме щастливи. — В гласа на Марк прозвуча умолителна нотка.

— През повечето време.

Зад Марк се чу някакъв шум и мъжки глас.

— Трябва да слизам за вечеря. Поздрави момчетата от мен.

— Искаш ли да говориш с тях?

— Не — отвърна Марк бързо. — Ще се върна най-късно в неделя. Утре ще ти звънна, ако мога. Ще си бъдеш ли вкъщи?

— Разбира се. Къде другаде?

— Напоследък не съм много сигурен. Ще ми обещаеш ли да не вземаш решения да катериш Хималаите, или да опитомяваш лъвове, докато ме няма?

— Много смешно. Не се тревожи, знам си мястото.

Марк се засмя. Несигурно.

Единадесета глава

Както бе казала на Марджи, майка й не бе изпълнена с оптимизъм.

— Решила си да се връщаш в университета? На твоята възраст?

— Благодаря ти, мамо. Едва ли някой под четиридесет може да се нарече стар. Смятам да взема магистърска степен за една година и после диплома за преподавател. Общо две години.

Настъпи дълго мълчание.

— Звучи много вълнуващо. Но кой ще се грижи за децата, докато ти учиш?

Тес въздъхна. Първо Марк с парите, а сега и проклетата й майка намираше кусури.

— Разбрах се с една от майките в училището на Хати, Клара. Ще я прибира у тях, докато съм на лекции, и ще я храни. Хати е много въодушевена.

— Ами момчетата?

— Те са достатъчно големи да се прибират сами и да си приготвят ядене. На тринайсет и четиринайсет са, за бога. Помисли за милионите майки на пълен работен ден. Те как се справят? Защо трябва моето семейство да е по-различно? Знаеш ли, че съм изключение в сравнение с повечето ми приятелки — като изключим богатите, разбира се — работейки на половин ден?

— Само че това не е работа, нали? Ако е работа, разбирам. Но защо трябва тепърва да вземаш друга диплома? Защо просто не се върнеш на старата си работа, щом имаш толкова свободно време?

Тес се замисли за момент. Трудно можеше да обясни. Ако трябваше да е абсолютно честна, истинският отговор бе, че се страхува. Връщането в университета щеше да й помогне да свикне с промяната, а не веднага да се гмурне в нещо ново. Заниманията там щяха да й дадат самочувствие за новата кариера. Разбира се, работеше в галерия, но за съжаление много малка. Нямаше значение дали ще успее, защото никой не забелязваше. Сега изпитваше глад за истинско предизвикателство. През последните няколко дни бе мислила много и беше осъзнала, че ако спреш да опитваш и да упорстваш, означава, че си започнал бавно да умираш. Децата бяха богатство, но тя не можеше да прекара целия си живот чрез тях, без значение колко много ги обича. Нито можеше да живее чрез Марк и да кълве трохи от хранилката на неговата кариера. Това трябваше да е за нея, да идва от нея.

Но Марджи, която всъщност я беше накарала да попълни формулярите, й бе посочила и простата истина — че подобен курс означава да се срещне с нови хора и да разшири хоризонтите си, ала не гарантира нова работа. Тя щеше да дойде по-късно, когато Тес се почувства готова.

— Наистина се нуждая от промяна, но не мога да започна работа просто така, мамо. Не и след като съм се откъснала толкова време заради децата. Галерията едва ли може да се брои, тя е просто административна работа, и то скучна. Имам нужда да продължа напред. — Не посмя да изтъкне очевидното — че майка й не е експерт в тази област. Единственият й опит беше като продавачка на доброволни начала в благотворителния селски магазин и участието й в разни комитети.

— Какво мисли Марк за това?

— Приема го много добре — каза Тес твърдо. — И защо не?

Последва ново мълчание. Тес се улови да скърца със зъби. Джейн въздъхна шумно. Тес отдръпна слушалката от ухото си. Защо майка й я караше да се чувства толкова зле само с няколко думи и една въздишка? Беше абсурдно. Тя бе очаквала да получи подкрепа, та нали родителите й я бяха изпратили в университета, а вместо това получаваше упреци, изречени с половин уста, сякаш ставаше въпрос за някаква егоистична прищявка.

— Виж, мамо, това е блестяща възможност. Нещо, с което винаги съм искала да се занимавам. Щом се дипломирам, ще мога да кандидатствам за лекторско място с много удобно работно време и ще имам същите ваканции като децата. Не е ли идеално?

— Но ще усложни прекалено живота ти, нали? Знаеш, че децата имат нужда от теб, особено Джейк. С тези чести командировки на Марк… Съжалявам, скъпа, знам, че ме смяташ за старомодна, но според мен децата се нуждаят от родител, на когото могат да разчитат по всяко време.

— О, за бога, мамо! Вече не са бебета. Напълно способни са да се грижат за себе си, а и честно казано, на момчетата ще им се отрази добре да поемат малко повече отговорност. Прекалено ги разглезих, самата ти си ми го казвала. А и на Марк ще му се отрази добре понякога да се прибира в празна къща. Крайно време е да поеме част от домашните задължения. Подкрепях го в кариерата му в продължение на години и сега е негов ред да ме подкрепи. Не искам кой знае какво.

Джейн изсумтя невярващо.

— Знаеш, че не можеш да имаш всичко, нали? Не можеш да очакваш човек с работа като неговата да си бъде у дома точно в шест всяка вечер, за да имаш време да учиш. Съжалявам, скъпа, но просто няма да се получи.

— Ти на коя страна си? — попита я Тес ядосано.

— На страната на децата — отвърна кратко Джейн. — Защо не изчакаш поне Хати да мине в прогимназията?

— Защото… — започна Тес. Защото какво? Защото тя си го бе навила на пръста и противопоставянето на Марк само засили упорството й. Нямаше да му позволи да й диктува какво да прави с живота си. Чувстваше се окрилена от надежда, от някаква ярка светлина вътре в нея, сякаш бе открехнала едно ъгълче от сивото облачно небе и буквално беше заслепена от онова, което се криеше зад него.

— Твоето поколение очаква да има всичко, но нещо трябва и да се даде. Безпокоя се, че в повечето случаи страдат децата.

Тес я прекъсна рязко:

— О, я чакай малко.

— Нямам предвид в твоя случай. Ти се справи блестящо с отглеждането им, но за целта трябваше да се жертваш. Знам, мислиш, че не виждам нещата и не ги разбирам, но не е вярно, че децата могат да се грижат сами за себе си, просто не е така.

— Значи трябва да се увия във власеница, докато те напуснат семейното огнище, и едва тогава да направя нещо ужасно интересно с живота си?

— Нима да отгледаш децата си не е предизвикателство? Честно казано, вие, младите, ме карате да побеснявам. Да не мислиш, че нашето поколение не е смятало отглеждането на децата за кариера? Смятахме го и не виждам защо трябва да се извинявам, че ти си моята кариера. Навремето да си майка не беше някакъв патетичен избор, както се смята днес — сякаш всяко случайно младо момиче може да гледа децата ти по-добре от теб. Почти всеки ден в супермаркета виждам деца, които тичат като отвързани, пищят за бонбони и ги получават, защото е много по-лесно да отстъпиш, когато нямаш време да ги възпиташ добре. Сякаш вече никой няма куража да се държи по-твърдо с тях.

— Стига, мамо! Не ме убеждавай, че ако си на моето място, няма да искаш да направиш кариера. Винаги си казвала, че си мечтала да учиш за учителка.

— Знам. Но вместо това родих теб и не се чувствам ограбена. Просто беше малшанс, че нямахме повече деца след теб, но аз си запълвах чудесно времето с благотворителна работа, помагах на хората. Точно това го няма днес — да помагаш на хората. Защо не помислиш и ти да се захванеш с нещо подобно, вместо да повтаряш аз, аз, аз?

— Напомни ми да ти звънна пак, когато искам да се почувствам егоистична и безполезна, мамо. Не виждам какво толкова лошо има в намеренията ми, напротив, смятам, че всички ще имаме полза от тях в бъдеще. Дори и да е малко трудно в началото. Моля те, мамо, кажи, че е добра идея.

— Ако наистина го желаеш с цялото си сърце, знаеш, че ще те подкрепя. Ако се нуждаеш от помощта ни — моята и на татко ти — знаеш, че ще я получиш.

— Знам, мамо. Но трябва да се справим сами. Просто се ядосвам, че щом помоля за малко разбиране, всички ме карат да се чувствам егоистка.

— Добре дошла в клуба на жените — каза майка й и се засмя. — Само се опитвам да се поставя на мястото на Марк и децата, това е всичко. Той работи много за вас, знаеш го. Не пренебрегвай и не омаловажавай този факт. Мъжете също имат нужда от поощряване.

— Знам.

— Просто бъди внимателна. Само това казвам. Не го карай да се чувства пренебрегнат. Мъжете са странни създания, лесно губят почва под краката си.

Дванадесета глава

Писмото дойде през април — съобщаваха й, че е приета. Тес го скри. Имаше си специално място, където криеше разни неща — една стара дървена кутия за сол, която стоеше до печката. Ако я оставеше без надзор, тя бързо се пълнеше с всевъзможни боклуци: менюта от близкия магазин за индийска храна, бележки за неплатена газ, стари писма от училищата на децата за концерти и пиески. Писмото пристигна в плик с името на института „Кортоулд“, изписано с големи букви отгоре, и тя го отвори с разтуптяно сърце. Първото изречение гласеше: „С удоволствие ви уведомяваме, че…“. Тес остави листа на кухненската маса и се вторачи в него. Успех. Успех след три различни интервюта, пробно есе, върху което се бе потила няколко дни, и стена от мълчание от страна на Марк. Ето го неопровержимото доказателство, че тя се кани да направи нещо против волята му. Темата не бе зачеквана след онази неприятна кавга през септември. Може би той се надяваше, че това ще отмине, стига да не говорят много-много за него.

Марк беше донесъл една надувна овца от Унгария. Подаде я на Тес и тя я погледна недоумяващо.

— Не трябваше.

— Знам. Просто не можах да се сдържа.

— Кой като мен. Другите жени получават парфюм „Шанел“ или скъпи бижута от безмитните магазини.

— Купих го импулсивно — оправда се той. — Търсех нещо за децата в магазина за играчки и я видях. Ти отказваш да се преместим в провинцията, затова реших аз да докарам провинцията при теб.

— Наистина ли мислиш, че една надувна овца — колкото и да е симпатична — ще ме накара да се откажа от намерението си да уча и да се развивам и ще се съглася да се забия в дълбоката провинция?

— Да — отвърна той. — Поне се надявах. Бети и аз се надявахме.

— Хм, Бети…

— Имахме време да се опознаем в таксито.

— Съжалявам — каза тя и метна овцата през рамо. Играчката подскочи и изписка. — Нужен ми е много по-сериозен стимул от този.

— Значи трябва да мина на план Б — усмихна се Марк.

Оли и Джейк се появиха от кухнята.

— Защо си купил овца на мама? — попита Оли.

— Супер — ухили се Джейк. — Различен подарък.

Хати изхвърча от стаята си.

— Какво си ми купил?

Марк посегна към чантата си.

— Само шоколад, Хати. Нямаше таласъми. Поне не такива, дето могат да минат през митницата.

— Ами за нас?

Марк бръкна по-дълбоко в чантата и извади две бейзболни шапки с избродиран надпис: „Унгария“.

— Не е оригинално, но е символично.

Оли си сложи неговата. Джейк направи недоволна физиономия.

— Защо си ми купил същата като на Оли?

— А ти защо вечно мърмориш? Хайде сега да ви няма. Искам да остана насаме с майка ви.

Хати се намръщи.

— Уф!

— Точно така. Измитайте се.

— Нещо за пиене?

— Още вино? Защо не? — Той я последва надолу по стълбите.

Тес затърси подходящата бутилка. Скъпо? Да отпразнуват завръщането му? Или обичайното?

— Боклук или добро? — попита, застанала с гръб към него.

— О, добро! Не всеки ден съпругът ти сключва подобна фантастична сделка.

Тя бързо се обърна към него.

— Спасил си ги?

— И още как. Нали знаеш, че съм умник.

— Знам. — Тя остави бутилката в мивката и приближи стола му. Прегърна го отзад. — Бях ужасна. Съжалявам.

— А аз бях егоистично прасе.

— Така е — съгласи се Тес.

— Не, не е така.

— Защо го каза тогава?

— Аз мога да го кажа. А ти не трябва да се съгласяваш. Хайде да направим компромис, а? Никакво местене и никакви глупости за ново следване?

— Не е много честно — възрази Тес. — Всъщност, ако ме приемат, ще започна чак следващия септември. А дотогава могат да се случат доста неща.

— Например да те убедя да се преместим.

— Не започвай пак.

— Само искам най-доброто.

— Ще го имаш — каза тя и издърпа стола навън, за да седне на коленете му.

Тес вдигна писмото и го допря до бузата си. Вече беше свършен факт и нямаше връщане назад. Марк едва ли щеше да се разсърди чак толкова — макар че тя послъга, казвайки, че сигурно ще се провали на интервютата. Но след шест месеца резултатът беше налице. Заслужаваше поздравления. Какво пък. Марк щеше да свикне с мисълта. Пъхна писмото зад бележката с часа за зъболекар на Оли и затвори плътно капака.

Тринадесета глава

Беше студен зимен ден, но не много мрачен. Не от дните, когато небето е сиво и прихлупено — сякаш е точно над главата ти и ти се струва, че ако протегнеш ръка достатъчно високо, ще успееш да го докоснеш. Днес, докато Тес минаваше през парка с Хати, светлината беше остра и ясна. Дъхът им димеше, зимното слънце грееше и Хати не спираше да бърбори за Коледа. Нейната осма Коледа, но тя все още се изпълваше с неудържима възбуда.

— Само краят на ноември е, Хати — каза Тес. — Рано е да се готвиш за празника. Остави Дядо Коледа да си почине.

Хати спря и се вторачи в нея въпросително.

— Ти и татко ли сте Дядо Коледа?

Тес усети как сърцето й пропусна един такт.

— Разбира се, че не. Той е вълшебник, който идва през нощта.

— Как се приземява на покрива?

— Внимателно.

— И как слиза през комина?

— Нали ти казах, че е вълшебник.

— Ами елените как се побират на покрива?

— Копитата им са много малки.

— Джейк казва, че ти и татко сте Дядо Коледа. Казва, че няма Дядо Коледа в истинския живот.

Тес си отбеляза наум да смъмри Джейк. Какво си мисли, че прави, да разваля магията на най-вълшебния празник…

— Бог съществува ли наистина? — попита Хати, като смени темата и залюля ръката на Тес.

Тес спря на тясната алея, за да направи място на жена с три малки деца и куче от неопределена порода. Жената казваше:

— Престани, Джасмин, никога не съм обещавала да ти купя тези маратонки.

— Ами да… — отвърна Тес — в известен смисъл. Не е истински човек, не е като теб и мен, но живее горе на небето и ни наблюдава оттам. И ни пази.

— Но не е успял да опази принцеса Даяна.

Хати се беше впечатлила много от смъртта на принцеса Даяна, макар че тогава бе само на три години. По някакъв начин голямата скръб и травмата бяха пронизали тригодишното й съзнание и в трескавото й въображение Даяна бе приела някакъв божествен образ, смесица от най-красивата Барби на света и ангела Габриел. Тес се чудеше дали дъщеря й не е близо до истината.

— Той вижда ли ме сега? — попита Хати подозрително.

— Той вижда всичко, което правим — отвърна уверено Тес.

— Дори когато ходим до тоалетната?

— Хати! Това ли можа да измислиш?

— Той вижда ли кралицата в тоалетната? — Хати не я изпускаше от очи. — Нали каза, че вижда всичко. Може ли да идем на люлките?

Тес погледна към детската площадка. Люлките бяха заети от група тийнейджъри, които се редуваха да мятат автоматичен нож по една бирена кутия. Пушеха и си подаваха нещо — Тес не можеше да види какво точно, но приличаше на бутилка. Бяха много шумни, а най-употребяваната дума бе майната му.

— По-добре да идем при патиците — предложи тя.

— Страх ли те е от тези момчета? — попита Хати.

— Разбира се, че не, скъпа. Просто няма място.

— Две от тях ходят в моето училище — каза Хати.

Тес я погледна ужасено.

— Така ли?

— Аха — отвърна Хати. — А коя е жената на Бог?

— Той няма жена.

— Няма госпожа Бог? Ами Исус как се е родил?

— Исус не е роден от госпожа Бог, знаеш го. Роден е от Дева Мария. — Още докато изричаше думите, Тес съжали.

— Какво е дева? Аз дева ли съм?

— Дева е… нищо, скъпа. Виж тази глупава патица. Заклещила се е в тръстиките.

— Защо не взехме малко хляб?

— Защото забравих.

— Все забравяш, откакто тръгна на твоето училище — каза Хати с вял стоицизъм. — Забрави да ми дадеш обеда в петък, помниш ли? И цяла седмица играх физическо без шорти. Трябваше да ходя по гащи.

— Не ми опявай. Нали Алис ти е дала от обеда си.

— Не беше същото. Тя имаше сандвичи с краставица, а не с шунка, защото майка й е вегетарианка. Казва, че месото убива. Така ли е?

„Колко е хубаво да имаш умно дете — помисли си Тес. — Колко е хубаво да имаш дете, което не спира да задава въпроси, което не може просто да приеме нещо за даденост, а постоянно пита защо и как.“

— Хати — усмихна се тя, — ще млъкнеш ли за малко?

Беше оставила Марк у дома с момчетата. Джейк бе поискал да излезе и да се срещне с някакви приятели, за да карат ролери в Батърси Парк, но не получи разрешение. В момента беше наказан. Учителите го бяха чули да ругае в коридорите за втори път в рамките на една седмица и директорът бе извикал Тес и Марк, за да им го съобщи лично.

Във вторник следобед двамата с Марк бяха въведени в кабинета му — място, излъчващо почти мъртвешко спокойствие, с дървена ламперия и огън в камината. Покритото с кожа бюро под гледащия към кръглия двор прозорец беше отрупано с вестници, а в края му едва се крепеше старинна пиринчена лампа. Директорът покани Тес и Марк да седнат край елипсовидна маса в средата на стаята.

— Заповядайте, настанете се — каза дружелюбно той, придърпвайки един стол за себе си.

Те се настаниха притеснено. Тес съжаляваше, че Марк не бе отстъпил на молбата й да си сложи вратовръзка, в знак на уважение, ако не друго. Той изглеждаше не на място в тази обстановка, прекалено освободен, прекалено всекидневен и някак твърде млад, за да е родител тук. Винаги стърчеше като подут палец на училищните събирания. Повечето други бащи бяха финансисти и банкери от Ситито, облечени нехайно в костюми от тъмнозелен туид и маркови ризи. Говореха високо и уверено, разменяха си поздрави и се чувстваха като у дома си, самите те възпитаници на частни училища. Наистина, двамата бяха открили неколцина сродни по душа родители, но Тес вечно стоеше нащрек, защото не знаеше кога Марк може да избухне. Дразнеше се, че съпругът й реагира срещу този род групов конформизъм — добре, беше му чужд, но не всичко бе фалшиво или претенциозно. Марк се държеше презрително и саркастично, сякаш единствено той си вади хляба с почтен бизнес. Тя го обвиняваше в скрит снобизъм, а той й казваше, че й липсва кураж да се дистанцира от тях.

Тес отново се запита дали са постъпили правилно, изпращайки Джейк в подобно училище. Той толкова приличаше на Марк — не желаеше да се подчинява на авторитети, но имаше голям потенциал: бе умно и интуитивно момче и не можеше да зубри механично, нуждаеше се от по-творчески, интригуващ подход. Отначало се бяха надявали, че проверените традиционни методи на училището, с неговото мото: „Дисциплината не е проблем, ние познаваме нашите момчета“, ще проработят, но явно не стана така. Добре че Джейк беше истински герой на игрището, иначе отдавна да го бяха изритали.

Доктор Уилямс събра връхчетата на пръстите си и ги загледа замислено. Тес се прокашля и се размърда нервно на стола си. Марк беше настръхнал, вече в лошо настроение, защото Тес бе настояла да я придружи, въпреки обясненията му, че има много работа и ще изпусне важно съвещание. Освен това тя знаеше колко неловко се чувства тук. „О, господи — помисли си Тес — какво ли ще каже?“. Доктор Уилямс, с неговата карирана риза и кадифено сако, изтъняло на лактите, едва ли бе типичен символ на британската институция, която Марк ненавиждаше, но съпругът й беше свръхчувствителен към всякакъв род покровителствено отношение и трудно се отпускаше в ситуация, която не контролира.

Когато се бяха срещнали с доктор Уилямс за първи път, останаха изненадани от леко небрежните му маниери, но зад привидното спокойствие се криеше остър като бръснач ум и желязна воля.

— Джейк… — каза доктор Уилямс с тих, овладян глас.

— Да? — Тес вдигна брадичка въпросително.

— Имаме известни проблеми с него, както знаете.

— Знам — отвърна тя. — Говорихме с него, но се боя, че в момента преживява труден период.

— Мисля, че има нужда — как точно да се изразя — от леко дърпане на юздите. Ругаенето е само върхът на айсберга. Умно момче е, но се боя, че интелигентността му не е насочена в правилната посока. — Той потупа дневника пред себе си. — Оценките му го показват. Напоследък успехът му доста се е влошил. Разбира се, това е и наша отговорност и ще направим всичко възможно да го поощрим и заинтригуваме. Просто се чудех — простете, че питам — дали нямате проблеми у дома? — Той замълча и погледна Тес в очите.

„Господи, какво иска да каже — помисли стреснато тя. — Нима смята, че това е само по наша вина?“

— Всъщност — започна Тес, усещайки как кръвта се качва в бузите й — аз уча в университета в момента и се налага момчетата да се справят сами. Но като цяло се държат много отговорно и не виждам как това може да е причината.

— А знаете ли дали се прибират вкъщи след училище? — попита директорът учтиво.

— Разбира се — отвърна Тес смутено. Не смееше да погледне към Марк. — Звъня на Джейк да го проверявам и винаги са се нахранили, когато се прибирам.

— Носи много пари в училище.

Тес и Марк го изгледаха смаяно.

— Какво?

— Миналата седмица са намерили у него петдесет лири.

— Това е невъзможно — каза бързо Тес. — Получава само малко джобни пари от нас и не ходи да работи в събота, още е твърде малък.

— Само ви казвам какво сме открили — рече доктор Уилямс. — Намираме го за доста обезпокоително.

— Какво обяснение даде Джейк? — Гласът на Марк беше опасно спокоен.

— Каза, че това са джобните му пари.

— Но защо ще ги носи в училище?

— Защо, наистина? — Доктор Уилямс изглеждаше озадачен. — Проведох с Джейк доста дълъг разговор, но той не можа — или не пожела — да ми каже откъде са парите. Може би прикрива друго момче, а може да има съвсем невинно обяснение. Обичайно е за момчетата на неговата възраст да са необщителни, но му дадох да разбере, че ние трябва да знаем и че не бива да носи толкова пари в училище. Класният му го държи под око и ви уверявам, че ще направим всичко възможно да си върне отново старите оценки. Но ако има нещо, за което бихте искали да говорите с нас, не се колебайте. Ще е срамота, ако Джейк не издържи изпитите догодина. Той има големи способности.

— Какво смятате да предприемете? — попита Марк. — Всичко това е много любезно, но явно не ни води доникъде. Ще говорим с него вкъщи и ще разберем откъде има толкова пари. И искам да ме информирате веднага, ако отново направи нещо подобно, както и какво наказание смятате да му наложите.

— О, ще ви държим в течение, не се безпокойте. — Доктор Уилямс вдигна очи към напрегнатото ядосано лице на Марк. — Можем да ви изглеждаме много толерантни, но ви уверявам, че няма да търпим непристойно поведение или безчестие от какъвто и да е род.

— Знам — каза бързо Тес. — Мисля, че Джейк не разбира какъв щастливец е.

— Нуждае се от дисциплина, но невинаги я получава у дома — каза Марк.

Тес го погледна ужасено.

— Не е така — рече колкото може по-спокойно тя. — Джейк знае къде са границите. Вкъщи се държи много добре — обърна се тя към доктор Уилямс.

— Глупости — каза остро Марк. — Ти го глезиш.

Доктор Уилямс ги погледна притеснено.

— Не мисля, че сега е времето или мястото да обсъждаме това, Марк. Благодаря ви много, доктор Уилямс. Ще говорим с него, а вие ще ни уведомите, ако се появят нови проблеми, нали? Училището ви е прекрасно и наистина оценяваме всичко, което правите за Джейк и Оли, нали, Марк?

Марк не каза нищо и обърна поглед към прозореца.

Доктор Уилямс й се усмихна.

— О, Оли — каза той. — Оли не ни създава никакви проблеми. Много е умен и трудолюбив. Една от изгряващите ни звезди. Сигурен съм, че и Джейк отново ще стане такъв — добави бързо той.

— Благодаря ви — усмихна му се Тес.

Беше много мил човек и тя не разбираше защо Марк се държи толкова грубо. Доктор Уилямс стана да ги изпрати. Подаде й ръка и Тес я стисна сърдечно.

Марк стоеше настрана.

— Довиждане — каза той и като кимна на директора, излезе бързо от стаята. Тес улови погледа на доктор Уилямс. Забеляза нотка на съчувствие.

— Благодаря ви отново. Сигурна съм, че ще се справим с проблема.

— Разбира се.

Марк я чакаше отвън до каменния вход. Устата му беше опъната в тънка, сърдита линия.

— Да не си посмяла да го направиш пак — рече тихо.

— Кое? — изсъска Тес в отговор.

Край тях минаха група момчета в тъмносини блейзери.

— Да ме прекъсваш, сякаш нямам право да говоря.

— Не съм те прекъсвала — отвърна тя. — Хайде, стига. Да си вървим у дома. Казах, само че тук не е мястото да спорим дали съм достатъчно строга с Джейк.

— Защо не? Този мъж намекваше, че Джейк си разиграва коня у дома и пренася поведението си и в училище. Ти го оставяш да ти се качва на главата — един господ знае какво прави, когато те няма.

— О, я чакай малко! — Тес го сграбчи за ръката и го завъртя рязко.

Покрай тях мина един учител и измърмори: „Добро утро“.

Тес му се усмихна и изчака да се отдалечи, преди да заговори отново:

— Значи аз го оставям да ми се качи на главата, така ли! Ами ти? Ти нямаш ли думата в тази работа? Защо само аз да съм виновна за поведението на Джейк?

— Защото ти си тази, която винаги казва: „Не му се карай, Марк, не го наказвай“, когато се прави на разсеян и не иска да общува. Опитвам се да му налея малко разум в главата, но ти отказваш да ме подкрепиш. И не смяташ ли, че има известна връзка между тези проблеми и решението ти непременно да учиш в библиотеката, а не у дома, да не говорим, че повечето вечери прекарваш пред проклетия компютър?

Тес, която тъкмо се канеше да се качи в колата, спря като закована.

— О, моля те — каза тя. — Джейк се държи идиотски вече две години, знаеш го, това е от възрастта. Не си ли спомняш какъв си бил ти? Той просто се опитва да отстоява независимостта си, а твоите критики не му помагат особено. Защо не прекарваш повече време с него? Какво стана миналата неделя? Взе Оли и Хати да пускат хвърчила в парка, но не се сети да извикаш Джейк.

— Извиках го — отвърна Марк. — Но той каза, че предпочита да си остане у дома и да слуша музика. Не го критикувам винаги, просто някой в тази къща трябва да му дърпа юздите от време на време и за нещастие този някой съм аз.

— Хайде, трябва да идем да приберем Хати от Клара. Ще закъснеем. А и ме чака още много работа… — Гласът й замря.

— Разбира се. Това е най-важното, нали? Твоята работа. Не твоето семейство, не нашият син, който в момента е извън контрол, а някакво скапано есе за някаква скапана мъртва художничка. Ама че съм глупав.

Подкараха към къщи в ледено мълчание.

Четиринадесета глава

— Джейк, ако я наклониш още малко, ще се стовари на пода.

Марк се беше качил върху един стол и придържаше върха на коледната елха. Както обикновено, бе купил два пъти по-голяма от необходимото.

— Съжалявам, татко, тук е ужасно тясно! — Джейк се бе залепил за стената, откъдето трябваше да включи лампичките. Твърде голям, за да се побере отзад, отново бутна дървото.

Марк, който тъкмо слагаше феята на върха, за малко не я изпусна.

— Ще я убиеш! — изписка Хати отдолу. Хати харесваше изключително много въпросната фея — крехко създание с ярко изрисувано лице и зелена плетена пола. Първоначално косата й бе лъскава и руса, но като малки момчетата я бяха оскубали и сега изглеждаше така, сякаш страда от косопад. Позлатените й гащички също се бяха изтрили, факт, който очарова Джейк, когато беше направил откритието на шестгодишна възраст.

— Подай ми последния гирлянд — каза Марк. — Ох, пак се убодох на проклетите игли.

— Ти настояваше за истинско дърво — напомни му Тес.

— Не ми казвай, че наистина предпочиташ пластмасово.

— Не, но можехме да купим от онези с неокапващите иглички. Сигурно сме единственото семейство в Клапам с двуметрово дърво, което ще е напълно плешиво на Коледа.

— Как няма да е плешиво, като един мечок зад него се опитва да го прегърне.

— Просто искам да включа проклетите лампички — обади се Джейк. — О, съжалявам.

Тес едва се сдържа да не му направи забележка. Откакто беше седнала с Джейк в кухнята вечерта след срещата с директора и му беше казала, че ако не се вземе в ръце, непременно ще го изритат, той явно правеше усилия да се държи по-добре. На връщане у дома, след като бяха взели Хати от детегледачката, Марк бе казал: „Добре. Ти ще се оправяш. На мен ми омръзна все аз да съм лошият“, и после се бе оттеглил демонстративно в кабинета си.

Отначало Джейк се бе нацупил и не искаше да говори. Но Тес му обясни, че поведението му рефлектира много лошо върху тях и особено върху нея.

— Защо върху теб? — попита Джейк.

— Защото татко казва, че те оставям да ми се качваш на главата — отвърна тя.

— Да бе — промърмори той, като въртеше наляво-надясно вратовръзката си. — Сякаш го е грижа.

— Разбира се, че го е грижа. Престани да се държиш така, Джейк. Не можеш да ругаеш и да се отнасяш грубо с хората. Цяло чудо е, че ти се разминава в училище. Погледни ме.

Джейк, който не спираше да се люлее на кухненския стол, с изкривена на една страна вратовръзка и разкопчана риза, я погледна кисело изпод гъстите си тъмни мигли.

— Какво?

— Казвам ти, че имаш късмет, задето не са решили да те изритат. Честно.

— Е, и?

Тес се ядоса.

— Татко ти и аз харчим цяло състояние да те държим там и най-малкото, което можеш да направиш, е да учиш здраво. Не очаквам благодарности — той й отправи една от чаровните си усмивки и тя едва се сдържа да не се усмихне в отговор, — но трябва да опиташ. Господи, Джейк, знаеш каква е алтернативата. Огромното общообразователно училище, където няма да получаваш и една десета от вниманието, което имаш в „Сейнт Питърс“, за спортуването да не говорим. Моля те — каза тя, като се наведе напред и стисна ръката му, — не ни разочаровай. Не ме разочаровай. Искаме само да знаем откъде имаш парите, да обещаеш да не ругаеш и да учиш по-старателно. Става ли?

— Става — отвърна той и този път направо я ослепи с широката си усмивка. — Взех парите от Ник, продадох му няколко компютърни игри.

— Но защо ти бяха тези пари?

— За нищо — отвърна бързо той. — Просто той харесваше много игрите и реших да му ги дам. Ако искаш, ще си ги взема обратно.

— Не, не искам. Имам ти доверие.

— Радвам се, че поне някой в това семейство ми вярва.

— Татко също ти вярва, наистина. Просто му дай възможност. Хайде, никой от нас не иска да се караме. Наближава Коледа. Моля те, Джейк, знаеш колко те обичаме.

— Ти — да.

— И татко те обича. Наистина.

Джейк повдигна закачливо вежди и се изправи.

— Прегърни ме, мечок такъв.

Той я прегърна през стола със силните си загорели ръце. Тес се облегна назад в обятията му и се усмихна.

— Как можа да станеш толкова голям.

— Не от твоето готвене, това е сигурно — засмя се Джейк.

— Махай ми се от главата — каза обичливо Тес.

Той разроши косите й.

— Обичам те.

— Знам. Покажи ми го тогава.

Оттогава той внимаваше да не ругае вкъщи, особено когато Хати беше в стаята, и дори го бяха видели — нещо, което наистина се случваше за пръв път — да лежи на пода в хола и да помага на сестра си с мозайката. Оли не можеше да повярва, че брат му спря да хвърля всичките си неща в другата половина на стаята и — поне временно — престана да му отмъква слушалките, защото неговите бяха счупени. Разбира се, Оли знаеше, че това няма да продължи дълго, но се радваше на временното прекъсване на бойните действия.

Тази година Тес беше решила да направи Коледата съвършена. Всяка година се канеше да размаха вълшебната си женска пръчица и да направи празника паметен, но в последната минута нещо винаги се объркваше. Миналата година с Марк имаха ужасна разправия за това, че е купила плейстейшън на Джейк, без да го попита — тя се оправда, че него все го няма и й е малко трудно да пита въздуха, — а по-предната година Хати беше паднала от кончето люлка и си бе счупила ключицата. Наложи се да прекарат Коледата в отделението за спешна помощ заедно с пияниците. А още по-предната година родителите й им бяха дошли на гости и Марк се напи толкова, че заспа в три следобед, а тя трябваше да разрязва пуйката под съжалителния поглед на майка си. Но тази година бе решила вече наистина да бъде домашната богиня, с красиво декориран дом и хладилник, зареден с домашно приготвени вкуснотии, вместо с храна от щанда на „Маркс енд Спенсър“, купена набързо в навечерието на Коледа. Само дето нямаше достатъчно време. Щеше да се наложи да ограничи времето за сън.

Освен това бе решила да стане по-секси и си бе купила — с известно притеснение — два чифта дълги дантелени чорапи от магазина за бельо на Хай Стрийт. Навярно майка й имаше право и отговорът се криеше в малко повече внимание към Марк. Трябваше да признае, че напоследък е доста обсебена от следването, но всичко беше толкова ново и вълнуващо, че необходимостта да зарежда съдомиялната и да купува хляб бе слязла доста ниско в списъка й с приоритети. За жалост тя стоеше ниско в списъка и на останалите членове на семейството, да не говорим за мръсотията, заплашваща да прелее от къщата. Ех, само ако можеше да си позволи чистачка, която да се бори с напредващата армия от прах! Явно трябваше да спре да обръща внимание, но досега не успяваше да усъвършенства това конкретно изкуство. Чувстваше се виновна и прахосмучеше по нощите.

А най-много я вбесяваше (както и Марджи) украсата на Ванеса: тя бе превърнала дома си в страната на чудесата: бе обвила всяка камина, парапет и врата в шотландски кариран плат и ги бе украсила със зеленина и огромни борови шишарки. Все едно се озоваваш в оживяла коледна картичка. Това правеше хартиените гирлянди около къщата на Тес, изрязани собственоръчно от Хати и Оли, да изглеждат доста недодялани. Ванеса не разрешаваше на децата си да припарят на една плюнка разстояние от нейната украса.

— Да ме вземат мътните — каза Марджи, когато Ванеса покани нея и Тес да пийнат по нещо. — Тук е като в универсален магазин. Колко струва това чудо?

— Под хиляда — отвърна Ванеса отбранително.

— Ти сама ли направи всичко?

— Може да се каже.

— Признай си.

— Добре де, извиках специален декоратор от Хампстед.

— Аха! Значи не се брои. Отказвам да изпитвам завист към човек, който просто е решил проблема с пари.

— Не ме интересува — каза замечтано Тес, загледана в отразените в тежките позлатени огледала свещи, в зелената украса, в елегантно подредените панделки и честитки.

— Иска ми се да се преместя тук за цялата Коледа. Предлагаш ли пансион?

— Само ако вземеш и божествения си съпруг.

— Съпруг? Имам ли такъв?

— Още ли е толкова зает? — попита Марджи съчувствено.

— Никога го няма вкъщи. Оня ден Хати не спря да плаче, защото й беше обещал да дойде и да я гледа на коледния концерт, а се появи пет минути преди края. Да не говорим, че аз трябваше да пропусна лекцията си, за да съм там. Тъкмо стигнаха до средата на песента, когато отзад се чу силен трясък и Марк се втурна през вратата. Бях успяла да му запазя място в претъпканата зала и се наложи да си проправя път през цял ред баби, за да стигне до мен. Добре поне, че Хати го видя — човек трудно може да го пропусне.

Ванеса завъртя чашата греяно вино в ръцете си. Тес я погледна по-внимателно и призна:

— Много добре изглеждаш, знаеш ли?

— Нима? — Ванеса се засмя и завъртя глава наляво-надясно. Блестящата й руса коса падна върху гладката й лъскава буза.

— Ботокс[1], нали? — каза Марджи, взирайки се в челото й. — Или си легнала под ножа? Струва ми се, че веждите ти бяха по-ниско — добави подозрително тя.

— Не съм легнала под ножа, както ти толкова грубо се изрази — отвърна Ванеса. — Може би само една малка инжекция, нищо сериозно.

Тес и Марджи се наведоха напред, за да я разгледат по-добре.

— Сигурно върху лицето ти има цяло стадо агнешки зародиши — измърмори Марджи.

— Невероятно! — прошепна впечатлено Тес. — Никакви бръчки от мръщене, никакви торбички под очите, няма бръчки дори в ъгълчетата на очите. Съжалявам, но едва ли е само инжекция.

— Това е цял живот без стрес — каза Марджи. — Ако и аз можех да размахвам тлъсти кредитни карти, мислейки единствено как да организирам следващия празник, лицето ми нямаше да прилича на смачкана хартиена торба.

— И аз съм подложена на стрес! — Ванеса шокирано се облегна в облечения в кариран шотландски плат стол. — Нямате представа колко стресираща се оказа онази къща във Франция. Толкова много неща трябва да купя — това ще е къща за купони, затова са ми нужни поне по трийсетина комплекта от всичко. Само като си помисля каква работа ме чака.

— Иде ми да я убия — обърна се Марджи към Тес, после отново заговори на Ванеса: — Имаш ли представа какво е да се опитваш да организираш Коледа за семейството си, когато свършваш работа чак в седем на Бъдни вечер и започваш отново на първия ден след Коледа? Досега съм успяла да купя само три подаръка — всичките от магазините покрай метрото. В събота преди Коледа ще трябва да купя цялата храна само с едно ходене — все едно да се опитваш да купиш брюкселско зеле от площада „Тянънмън“ по време на размирици — а после, след празника, моите момичета ще отидат на гости на баща си и гаджето му Сузи ще им даде десет пъти повече подаръци от мен. И макар че категорично отказах мобилен телефон на Джорджина, защото е само на тринайсет, госпожица „Искам да нося прашки“ със сигурност ще убеди бившия ми съпруг да й купи един. Така че не смей да ми говориш за коледен стрес — каза тя, размахвайки към Ванеса парче домашно приготвен пай с месо.

— Споменах ли ви — отвърна непринудено Ванеса, — че двете с Тес сте поканени в Сен Жан дьо Люс на Великден?

— Взимам си думите обратно — каза бързо Марджи. — Ти си мъченица и светица, а животът ти е ад. Това, че успяваш да запазиш кожата си толкова гладка, е едно от малките божии чудеса.

— А може ли да вземем и семействата си? — попита Тес с надежда в гласа.

— Разбира се — отвърна Ванеса, обръщайки подобните си на фарове очи към Тес. — Има купища стаи. Не че искам да се хваля или нещо подобно.

— Осем спални! — възкликна Марджи. — Осем спални и пет бани. Това не е къща, а истински хотел. Нали няма да ни вземеш пари? О, и искам шоколадчета на възглавницата си. И малка кошница с шампанско, и лосион за тяло. Цяла вечност не съм била на луксозно място.

— И ще можем да вземем дори Джейк? — попита Тес замислено, докато дъвчеше пая с месо.

— Най-вече Джейк, надявам се — каза Марджи. — Няма начин моите момичета да дойдат без Джейк. И двете са лудо влюбени в него.

— И Франческа?! Тя сигурно вече е на шестнайсет? Какво, за бога, вижда в Джейк? Знам, че много го харесваше, но сигурно сега има тълпа от по-големи обожатели.

— Особено Франческа. Тя не е много отворена за възрастта си и мисля, че не може да се справя с момчетата на нейната възраст. Казва, че се интересуват само от едно нещо.

— Разбира се. Но какво прави Джейк по-различен?

— Тя казва, че си говорят за разни неща.

— Как? Кога?

— Изпращат си съобщения през цялото време. Не знаеше ли?

— Не. А ти откъде знаеш? — попита Тес.

— Чета ги, когато заспи — каза Марджи, облизвайки с език трохите около устните си. — Ти не четеш ли съобщенията на Джейк?

— Той спи с телефона под възглавницата, тъй че ще ми е малко трудно. Пък и не смея. Страх ме е да си помисля какво мога да прочета. Нямах представа, че с Франческа са близки. Никога не я споменава.

— Нашите деца — каза мъдро Марджи — имат ужасно потаен живот. Мислим си, че ги познаваме, но не знаем дори и половината… което всъщност не е чак толкова лошо. Спомни си какви бяхме ние на тяхната възраст.

— Доста примерни — отвърна тъжно Тес. — Но може би трябва да поговоря с Джейк за Франческа. Тя с твърде голяма за него. Пък и той едва ли е започнал да се интересува от момичета.

И Марджи, и Ванеса изпискаха.

— Не се интересувал от момичета! — извика Марджи. — С тази външност! Не ме карай да се смея, Тес. Франческа е показала негова снимка на приятелките си и всичките до една се влюбили в него. Вече си има клуб на почитателките. Скоро ще си отвори и уебстраница. Всъщност не смяташ ли, че е доста вълнуващо, когато децата ти започнат да се интересуват от противоположния пол? Сякаш преживяваш косвено отдавна забравени трепети, без да е необходимо да се товариш с лично участие.

— Ти не заслужаваш да си майка — каза Ванеса, преструвайки се на шокирана. — Не мога да си представя да шпионирам Клеми за приятелите й.

— Значи си глупачка — отвърна Марджи, като отпи глътка вино. — Голям купон е.

— Като си говорим за гаджета, какво стана с Роуан? — прекъсна я остро Тес, за да предотврати поредното заяждане между двете. В техния триумвират Тес беше миротворецът. Освен това много искаше да отклони разговора от смущаващата тема за сексапила на Джейк. — Отдавна не си го споменавала.

— Копелето ме заряза.

— Не!

— Каза, че не търсел сериозна връзка, понеже бил тук за кратко и не желаел да ме разочарова.

— Но ти също не търсиш сериозна връзка — учуди се Тес. — Искаш само да извадиш сочното му младо тяло от боксерките.

— Боя се — каза Марджи, — че си е намерил по-сочно младо тяло от моето: секретарката от съседния офис, голяма хитруша. Дойде да ме види веднъж по работа и веднага разбрах, че той й хареса. В момента двамата са в Ирландия и без съмнение пият бира в някоя кръчма, присмивайки се на целулита и увисналите ми цици.

— О, съжалявам — каза Тес. — Пък и не знам как можеш да излизаш с човек на име Роуан. По-добре си намери мъж малко… ъъъ… по-близо до нашата възраст.

— Не искам да си лягам с някой сбръчкан дъртак! Като имам предвид аз на колко съм — възрази Марджи.

Тес и Ванеса се постараха да не изглеждат обидени.

— Не всички мъже над четиридесет са за изхвърляне — каза Тес. — Виж например… Стинг. — В последвалото мълчание и трите се загледаха замечтано в пространството. — Но ние не копнеем само за тялото на Стинг, нали? Очарова ни и фактът, че е прекрасен баща, че е ужасно възвишен, внимателен и интелигентен. И верен на жена си.

— И богат — допълни Марджи. Последва ново мълчание, прекъснато от Марджи, която се облегна решително назад: — Не! Съжалявам, но аз искам само тялото и лицето му. Може ли още една чаша? Виното е разкошно.

Крачейки по Оксфорд Стрийт, с глава, преливаща от идеи като претрупана количка за пазаруване, Тес си мислеше, че Коледата се е променила ужасно много от детските й години. Когато тя беше малка — и родителите й едва ли можеха да се нарекат бедни — я нямаше тази оргия на раздаване на подаръци, очакването всяко дете да получи поне по тридесет подаръка, нито пък празнуването започваше от първата седмица на декември, за да продължи чак до януари. Сега двамата с Марк вече бяха присъствали на пет коледни празненства, включително това в работата му, и само през тази седмица имаше запланувани още три. Добре че щяха да са сами навръх Коледа — родителите й бяха казали, че трябва да си останат вкъщи тази година, тъй като имали много покани от приятели, а и деветдесет и пет годишната баба на Тес живееше в дом за стари хора наблизо. Джейн смяташе, че не е редно да я оставят сама, нищо че вече трудно правеше разлика между празниците. Слава богу, защото и без това къщата беше твърде малка за всички им.

От всеки магазин се носеше механична коледна музика, по улицата се лееше успокояваща смесица от празнични шумове. Хати вървеше до нея; всяка сутрин се събуждаше в пет и идваше в леглото им, питайки нетърпеливо: „Коледата дойде ли вече?“. Тес се беше хванала да разтребва къщата, понеже разполагаше с три прекрасни седмици до подновяването на лекциите.

„Само дето не са много прекрасни“ — помисли си тя, когато едно малко дете с проблясващи еленови рога на главата се блъсна в нея по пътя към „Бенетон“. Банковото им извлечение бе пристигнало тази сутрин — единствено садистичен компютър можеше да изпраща банкови извлечения по пощата седмица преди Коледа — сочейки, че са превишили значително кредита си. Бяха надхвърлили сериозно лимита и се наложи Тес да звъни и да убеждава банковите служители, че коледните премии на Марк ще дойдат всеки момент и че трябва да им оставят поне малко кредит. Нуждаеха се от тези пари, за да платят таксата за следването й, а и училищните такси на момчетата бяха друг голям разход в началото на следващия срок. „Мамка му — изруга тя мрачно. — Весела Коледа. Но как е възможно човек да се настрои празнично, ако не купува приятни неща?“ Правеше всичко възможно да стои далеч от магазините, но как да ги избягва, когато трябва да купи сто и два подаръка?

И тъй, хванала здраво Хати за ръката, тя се гмурна в универсалния магазин „Бенетон“. Купи си много сладко червено поларено палто с качулка, защото имаше нужда от нова връхна дреха, а човек не може цял живот да се лишава. Не беше добре за душата. После си запробиваха път към Риджънт Стрийт и „Хамлис“. Вече беше почти четири часа и се здрачаваше.

„Но е все така хубаво“ — помисли си тя, спирайки до стълбите към метрото край един мърляв продавач на вестници. Блъскана от тълпите хора, погълнати от треската да купуват — оставаха само четири дни, по-бързо, по-бързо. Тя се огледа бавно наоколо. Светлините от магазините се разливаха по улицата, всяка витрина беше шедьовър на безвкусното разточителство. Над главата й се включи празничното осветление — зашеметяваща вълшебна приказка от бляскави светлини, бели, жълти, червени, зелени и оранжеви. Хати обожаваше светлините, гледаше ги онемяла от възторг.

„Не бива да харча много пари — реши Тес, влизайки през благословените врати на «Хамлис». — Превишили сме ужасно кредита, а децата нямат нужда от още играчки и игри.“

— Пази се! — Тя се наведе, когато край главата й профуча бумеранг, запратен от един продавач.

Час по-късно двете с Хати излязоха от „Хамлис“, ухилени до ушите. В ръцете си Тес държеше огромна плюшена лисица и стискаше няколко найлонови торби, пълни с компютърни игри и книги за Оли и Джейк. Прибраха се у дома с такси и през целия път до вкъщи се прегръщаха.

Лицето на Хати се наведе на сантиметра от нейното. Тес сънуваше Роуан, гаджето на Марджи — странно защо — опитвайки се да му внуши, че е щастливо омъжена жена и не иска да се люби в шкафа с метлите.

— Ох! — извика стреснато тя.

Лицето на Хати сияеше.

— Дядо Коледа е дошъл — каза простичко детето.

— Така ли, скъпа? Отиде ли да погледнеш?

Хати кимна, твърде развълнувана, за да говори.

— Хайде — каза тя и като напипа ръката на Тес под завивките, я задърпа да стане от леглото.

Кракът на Марк лежеше тежко върху нея и Тес внимателно го избута настрани. Той не се събуди.

— Чакай малко, Хат — рече Тес, докато се изправяше. Главата я цепеше, вероятно от бутилката шампанско, която двамата с Марк бяха изпили като капак след всичкото вино на коледното парти на Марджи, където се наложи да присъства и Хати, най-вече защото повечето от детегледачките й също бяха там. Тес бе наблюдавала Джейк и Франческа, но те не се опитваха да се усамотят — всички тийнейджъри останаха заедно, легнали в различни отпуснати пози пред видеото. Хати беше заспала върху Джейк, който по-късно я отнесе до колата. Тес забеляза, че Франческа го проследи с поглед, макар че той не си направи труда да се сбогува. Марджи и момичетата й щяха да върнат визитата днес в дванайсет и тя трябваше да почисти хола от опаковъчната хартия, след като Хати и момчетата отворят подаръците си.

Долу беше студено.

— Колко е часът, Хат?

— Девет без двайсет — отвърна без колебание детето.

Тес погледна през прозореца, после — към часовника.

Навън беше тъмно като в рог.

— Не е. Шест и половина е. Мисля, че е по-добре само да видим подаръците, а после може да почетеш малко, докато момчетата и татко станат.

О, мамка му! Двамата с Марк бяха твърде пияни и забравиха, че трябва да хапнат от коледната торта и да пийнат от уискито.

— Хати, защо не слезеш в кухнята да пуснеш Найджъл навън? Сигурно ужасно му се пишка. Хайде, скъпа.

— Трябва ли?

— Да, миличка, отивай. Ще ти отнеме само минутка.

Хати заслиза нацупено по стълбите. Тес натисна електрическия ключ в хола и се изстреля към камината. Коледната торта. Трябваше да направи нещо с нея, макар че я гонеше ужасен махмурлук и имаше разстройство от стридите, погълнати в един часа през нощта. Двамата с Марк се бяха опитали да съберат подаръците, скрити на различни места в къщата, но постоянно се препъваха един в друг и се кикотеха като луди.

— Ох! — бе казал проснатият на пода Марк, когато тя се опита да стъпи върху него. Ръцете й бяха пълни с подаръци за Оли и Джейк. — Чия беше идеята за замъка на Барби?

— На кутията изглеждаше фантастично — розова барокова къща с безброй кулички, саксии с цветя на первазите и подвижни капаци на прозорците. Отвориха кутията едва в един и половина, за да проверят дали всичко е вътре, и откриха, че се състои от 1,2 милиона парчета. — Нямам намерение утре да прекарам целия ден в сглобяване на пластмасови парчета — заяви твърдо Марк.

— Значи ще трябва да го направиш сега — изкикоти се Тес.

По тази причина двамата останаха почти до три сутринта, сглобявайки части от стени и подове с все по-слаб успех, докато накрая замъкът все пак издигна снага.

Марк се отпусна назад върху петите си и каза облекчено:

— Слава богу, че стигнахме дотук.

Тес бръкна в кутията и извади пластмасов плик, съдържащ около двеста и петдесет миниатюрни цветчета, които трябваше да се набучат върху зелени стъбла в саксиите по прозорците.

— Няма да стане — рече решително Марк и метна плика зад дивана.

Тес чу стъпките на Хати нагоре по стълбите. Грабна припряно чашата с уиски и я гаврътна. Хвърли поглед към тортата, усети как й се повдига и я пъхна зад една възглавница. После се пресегна зад елхата, стъпвайки внимателно между подаръците, и включи осветлението.

Хати остана като закована до вратата. Красивите цветни светлинки огряваха купчината подаръци, всяка крушка се отразяваше в лъскавата опаковъчна хартия — зелена, златиста и синя.

Детето въздъхна.

— Наистина е дошъл.

Зад тях се чу шум. Тес се обърна и видя Марк, който постави пръст на устните си. Беше гол, само с хавлия, увита около кръста. Наведе се и прегърна Хати откъм гърба.

— Дошъл е заради теб — каза нежно той.

Хати, без да се обръща, се пресегна и зарови пръсти в косата му.

— Значи наистина съществува?

— Разбира се.

— Да събудим ли и момчетата? — Тес се изправи. — Вече е почти светло.

— Да, защо не.

Тя тръгна към стаята на момчетата, увивайки плътно халата около тялото си. Марк отнесе нежно Хати при подаръците й.

[1] Нервнопаралитично вещество, използвано за изглаждане на бръчки. — Б.р. ↑

Петнадесета глава

— С удоволствие бих родила дете от него.

Ники се беше навела към Тес и шепнеше в ухото й. Групата им бе образувала плътен полукръг в залата за упражнения. Тес хвърли на приятелката си шокиран поглед, а Майкъл Фрост, техният преподавател, спря по средата на изречението, отправяйки им закачлива усмивка.

— Бихте ли повторили думите си, за да ги чуе цялата група?

— Казах — натъртено произнесе Ники, — че с удоволствие бих родила дете от вас.

— Много съм ви задължен — отвърна той, без да мигне. — Ще го имам предвид, в случай че неочаквано се уморя от настоящата госпожа Фрост. И тъй, както казвах, периодът на импресионистите е бил изключително активен не само в политически, но и в морален аспект. Ролята на жената…

Тес едва се сдържа да не прихне. Досега не бе срещала образ като Ники — изобщо не й пукаше какво мислят хората за нея. Освободеното й поведение караше Тес да вижда до какво я е довел собственият й защитен живот. Ники имаше трима сина и ги бе отгледала сама в тясно общинско жилище. След като съпругът й я напуснал, тя започнала работа в един магазин, но щом децата й станали достатъчно големи да влизат и излизат от апартамента и да си приготвят ядене, без да подпалят жилището, тя твърдо решила да получи онова, за което е копняла най-много в живота си — образование. Беше се самофинансирала, работейки всяка вечер и през уикендите в един бар, и бе взела диплома за тригодишен курс по история на изкуството, а сега бе решила да продължи за магистърска степен. Обучението й се заплащаше от Съвета на Хакни, в рамките на нова образователна схема за самотни майки.

Невероятно умна, Ники с лекота би могла да стане студентка още в началото, но, както тя самата незлобливо казваше, жените с нейния социален произход рядко се пробваха в университета. Отгледана от самотна майка, Ники беше въздъхнала облекчено, когато непредсказуемият й съпруг-пияница си бе вдигнал чуковете. Чувстваше се по-добре без него, а децата й — двете по-големи в момента пътуваха в чужбина — бяха самостоятелни, разкрепостени и я обожаваха. Тес мислеше, че е блестяща. Марк мислеше, че й влияе зле, защото пиеше здраво, свиваше цигарите си и се опитваше да направи Тес неуправляема.

Тя ограничаваше посещенията на Ники у дома, защото малко прекаляваше и казваше на Хати разни неподходящи неща, като например колко хубава ще изглежда, ако си пробие ушите или си сложи халка на носа. Към това се прибавяше и фактът, че Тес внимаваше много да не дразни Марк със следването си, предизвиквайки допълнителни търкания.

Всяка сутрин, щом тя тръгнеше, понесла папки, книги и тетрадки, той добиваше вид на напълно изоставен. Тази сутрин бе попитал: „Довечера ще си бъдеш ли вкъщи?“ и когато тя отвърна: „Не“ (защото трябваше да ходи на вечерна лекция) и го помоли да прибере Хати от Клара, той въздъхна многострадално. Тес правеше всичко по силите си следването да не пречи на живота им, но, разбира се, това беше невъзможно — трябваше да излиза в осем часа, за да присъства на лекцията в девет, което означаваше тя или Марк да заведат Хати у Клара преди училище, с приготвен обяд и подредена чанта. Момчетата се държаха като мъченици, но вече се справяха със ставането сутрин, обличането и закуската.

Като цяло се получаваше доста добре — само дето Тес се чувстваше изстискана като лимон. Толкова се стараеше следването й да не се отрази на семейството, че се случваше да глади в два часа сутринта и да зарежда сушилнята в шест. За щастие Марк също работеше у дома вечер и това й даваше оправдание да седи до малките часове с лаптопа на кухненската маса — първо бяха решили да ползва компютъра на Марк, но не се получи, тъй като Марк твърдеше, че есетата й заемали твърде много място на хард диска — да, бе, как не. Истината беше, че той не искаше да дели компютъра си с друг. Тя бе излязла и бе купила лаптоп с безлихвен заем. Обичаше компютъра си. Той скоро се превърна в нейния малък електронен приятел — отзивчив, ефективен и най-вече, мълчалив. Никога не въздишаше и не правеше многострадални физиономии, тъкмо обратното — явно се радваше да я види, когато го отваряше всеки ден. Освен това не ровеше в чекмеджето си рано сутрин, измъквайки два различни чорапа, единият от които обикновено се оказваше на Джейк или Оли. Нито пък й звънеше на лекциите, за да я пита кога трябва да прибере Хати — в шест или в шест и половина, при което тя изсъскваше, че всъщност става въпрос за пет и половина и че Клара иска да излезе тази вечер, защото е на родителска среща. И понеже Тес се намираше по-близо до вкъщи от Марк, бързо напускаше аудиторията и изпълнена с вина, скачаше в някое такси и се втурваше задъхано у Клара, сварвайки я в коридора, облечена за излизане.

Въпреки цялото това лудо тичане обаче, Тес се чувстваше десет години по-млада. Чувстваше се много по-жива, заредена положително от информацията, която поглъщаше. Все едно виждаше всичко в живота си по нов начин и това я караше да е далеч по-целеустремена. Преди умът й се разкъсваше между милион неща. Сега, в университета, трябваше да се съсредоточи върху заниманията си и да се изолира от всичко останало, включително Марк. Работата й бе изтощителна, но ужасно удовлетворителна. Беше решила да направи дипломна работа за жените импресионисти, като най-голямо внимание щеше да отдели на творчеството и живота на Берта Моризо[1]. Написването на поредното есе я караше да се гордее със себе си, беше прекрасно да знае, че все още може да се представя добре — последните й две работи получиха отлични оценки — както и че мозъкът й не е някаква аморфна маса, способна да помни единствено кога трябва да вземе дрехите от химическото чистене или да прибере колата от сервиза.

Чувстваше се така, сякаш се опитва да живее два успоредни живота. От едната страна бяха Марк, домът, децата, техният социален живот и купищата неща за вършене. От другата — университетът, Ники, останалите й приятелки, нуждата да учи и да е напълно самостоятелна. Двата живота изобщо не се връзваха и понякога тя се чудеше дали си струва да продължава, особено когато седеше пред лаптопа, отпуснала глава в ръце, опитвайки се да се съсредоточи, след като Хати я бе прекъснала с оплакването, че е сънувала кошмар за гигантски мравки, и въпроса защо Оли и Джейк още гледат телевизия в единайсет през нощта. Марк се стараеше да проявява интерес към заниманията й, но тя ясно виждаше, че ги смята за загуба на време, и стъпваше на пръсти около наранените му чувства, когато се наложеше да отблъсне предложение за вечеря навън. Той й казваше хапливо, че следващия път ще си запише час.

През първите няколко седмици се беше старала да се прибира у дома на обяд. Караше към вкъщи с бясна скорост, изстрелваше се от колата и после прекарваше почти час в галопиране из къщата: мяташе дрехи в коша за пране, зареждаше пералнята, бършеше вътрешността на микровълновата печка. Но веднъж, малко преди обяд, Ники я улови твърдо за ръката и отсече:

— Няма да си ходиш у дома. Идваш с нас.

И така Тес се озова седнала в близкия бар, чувствайки се абсурдно стара и отблъскващо безотговорна. У дома я чакаха толкова много неща. Съдомиялната се нуждаеше от изпразване, трябваше да купи хляб и мляко… и какво щяха да вечерят децата, какво щяха да ядат двамата с Марк…

— Една малка халба светло?

— Ъъъ… добре.

Тя изпи две малки халби светла бира и изяде един сандвич с шунка, като междувременно изслуша житейската история на Ники и се включи в коментарите за сексуалния живот на господин Фрост. А накрая се отпусна и сподели плановете си за бъдещето. Планове, които все още не бе обсъдила с Марк, защото темата за нейната бъдеща преподавателска кариера беше своего рода табу.

— Какво мисли Марк за следването ти? — попита я Ники. — Мъжете обикновено мразят, когато жените им учат. Страх ги е, че това ще събуди малките им мозъци и ще осъзнаят какви глупачки са били — да прекарват живота си в прибиране на чорапи от пода и препускане из супера.

— Марк не е такъв — каза бързо Тес. — Той ме подкрепя много. Австралиец е — добави тя и това прозвуча странно.

— Още по-зле — поклати глава Ники. — Значи е шовинист.

Марк беше убеден, че Ники е лесбийка, чиято единствена цел е да вкара Тес в леглото. Това предизвика кавга една вечер, докато двамата седяха в кухнята, а момчетата гледаха телевизия горе.

— Само защото няма съпруг, не означава, че е обратна — каза Тес, опитвайки се да говори сериозно. — Защо винаги мислиш, че една жена без мъж е съмнителна? Жените нямат нужда от мъже, за да се самоопределят.

— За бога, Тес, стига с тези глупости. Спести ми тъпия си либерален феминизъм — отвърна Марк мрачно.

— А ти се държиш като реакционер — упрекна го Тес.

— Наричаш ме реакционер?! — Марк я погледна смаяно. — Точно ти, която винаги си ме атакувала, че не се приспособявам достатъчно? Виж, просто ми се струва, че тази жена иска да… да те обсеби. Звъни вкъщи непрекъснато. Миналия уикенд дори се мотаеше из къщата ни със смешната си шапка с наушници, като някоя луда лама. Не може ли просто да се върнем към нормалния си начин на живот, без вечно да се втурваш навън за поредната лекция, да пишеш есе или да пълниш къщата с откачалки? Не виждаш ли? Ники издиша и се е хванала с това следване, защото няма нищо друго в тъжния си живот. Впила се е в теб като пиявица. И другите ли са такива? Май мнението ми за по-възрастните студенти ще се окаже вярно. Всички бягат от нещо, най-вече от собствената си самота.

— О, за бога, Марк! Това е абсурдно обобщение. В института се запознах с очарователни хора, не съм попадала на такива от петнайсет години. Започваш да гледаш ограничено на нещата. Ники не издиша. Тя е много умна и интересна личност.

— Така ли смяташ?

— Мислех, че ще оцениш човек като нея. Човек, който сам си е пробил път в живота и отказва да се кланя на общоприетите норми. Или сега ти си общоприетите норми?

— Бих я оценил — каза Марк, — ако не висеше постоянно в къщата ми, не смучеше виното ми и не убеждаваше осемгодишната ми дъщеря да си сложи халка на пъпа. А това какво е? — Той вдигна презрително с два пръста един от вестниците.

— „Гардиън“.

— Откога в тази къща получаваме прекрасния либерален „Гардиън“?

— Кажи ми, че се шегуваш.

— Всъщност можеше да се очаква. Ти не помирисваше „Гардиън“, понеже бил орган на бъбривите интелектуалци, дето се занимавали с цените на къщите и на образованието повече от скапаните читатели на „Телеграф“, а сега го купуваш, за да се наслаждаваш на подривната му комунистическа пропаганда.

Тес се усмихна снизходително и си наля нова чаша вино.

— Не можеш да наричаш „комунистически“ вестник, който поддържа лейбъристите.

— Това е просто част от низходящата спирала, по която се движиш — продължи той. — Скоро ще спреш да се бръснеш под мишниците. Ще започнеш да водиш Хати на феминистки курсове за самоосъзнаване в Хакни и ще принуждаваш момчетата да четат Джърмейн Гриър[2].

— Защо винаги ми се подиграваш? — опита се да говори спокойно Тес. — Защо изтъкваш само отрицателните страни — отрицателни според теб, разбира се — на заниманията ми? Не виждаш ли, че следването ме прави щастлива и че се чувствам по-удовлетворена от всякога?

— Удовлетворена?! — Той се опули насреща й. — Удовлетворена от какво?

— Удовлетворена в смисъл, че най-после използвам мозъка си и имам шанс — ако завърша успешно следването и взема следдипломна квалификация — да започна нещо значимо. Нещо, което ще ми позволи, щом се обърна назад, да кажа: „Ето, това направих с живота си“. Не разбираш ли? Ти приемаш за даденост твоята кариера, тя е причината да ставаш от леглото сутрин. На мен пък ми харесваше да стоя вкъщи с децата и да се грижа за теб, но нали виждаш, че не е същото? Не разбираш ли, че щом погледна назад, ще мога единствено да кажа: „Бях страхотна майка, но, господи, дали къщата ми не беше малко разхвърляна?“.

— А защо не?

— А ти можеш ли да си представиш да погледнеш назад и да се окаже, че единственото ти постижение е било „страхотен баща“? Ако някой те попита от какво се гордееш най-много, как предпочиташ да му отговориш? Дали с „Отгледах три деца“, или с „Бях директор на голяма фирма за търговия с вино“? Не виждаш ли? Щом работата определя мъжете, защо тогава да не определя и жените? Ние не сме по-различни от вас, нито чувстваме нещата по-различно. Аз изпитвам същото като теб към семейството си — обожавам ги, но не мога да се идентифицирам само чрез тях.

Марк я изгледа продължително.

— Всъщност, ако мога да посоча „страхотен баща“, както го формулира ти, да, щях да съм горд, по-горд от всякога. Една от причините — добави той — да се оженя за теб, беше, че си отгледана в здраво семейство. И че имаш нужните качества да ми помогнеш да бъда добър родител. Сега обаче ми се струва, че семейството вече не е толкова важно за теб. По-важно е какво правиш в момента, нали?

Той бутна чашата настрани и се изправи демонстративно.

Тес седеше със свито сърце. Нещата се бяха объркали. Тя само искаше да обясни на Марк важността на заниманията й; той трябваше да е на нейна страна, за да се примирява с неудобствата в живота си. Мъжът й рядко се разкриваше. Мразеше да говори за собственото си семейство и не беше човек, който обича да анализира чувствата си. Дълбоко в себе си Тес знаеше, че именно стабилното й семейство е едно от нещата, привлекли го към нея, ала преди дори диви коне нямаше да са в състояние да изтръгнат от него подобно признание. Обичаше да я дразни, че е потисната от ограниченията на детството си — да не се храни на улицата, да не поставя лактите си на масата, да слага ръка на устата, когато кашля — а сега я упрекваше, че обръща гръб на всичко това.

— Недей да реагираш така! — каза Тес. — Просто си говорихме. Не сме спорили. Моля те, Марк, седни. Изпий си виното. — Пресегна се и го хвана за ръката.

Той я издърпа.

— Лягам си. — И без да погледне назад, се заизкачва по стълбите.

— Не се дръж детински! — извика Тес подире му.

Но той си беше отишъл. Тя се облегна на стола и посегна към чашата си. Защо всички се опитваха да я накарат да се чувства виновна? Момчетата не бяха по-добри — подреждаха саковете си за физическо с мъченически вид и я питаха дали ще има време да изпере анцузите им. Само Хати я подкрепяше — намираше за страхотно това, че майка й е ученичка също като нея. Понякога приготвяха домашните си заедно на кухненската маса и Хати й „помагаше“ с дългите думи. Вече й беше дошло до гуша да се извинява, че отсъства от къщи, сякаш се нуждаеше от разрешение. Марк наистина се държеше невероятно егоистично. Само защото следването й му създаваше известно неудобство, не означаваше, че е лоша идея. Той не правеше и най-малкия опит да види колко много й харесва да учи. Вече не виждаше нищо от нейната гледна точка.

Нямаше да се качи горе, за да се извини. Не и този път. През петнайсетте години брачен живот все тя се беше извинявала. Не понасяше да заспят, без да са се сдобрили след кавга; лягаше в леглото и се увиваше около нацупения Марк с думите: „Съжалявам, държах се глупаво“. И Марк, който никога не можеше да й устои, се обръщаше и казваше: „Знам, и аз се държах тъпо“, после се целуваха и любеха, а на сутринта от кавгата нямаше и помен.

Ала тази вечер Тес нямаше настроение да прави компромиси. Той бе казал някои непростими неща, а тя само се беше опитала да е рационална. Искаше да го убеди, че има смисъл в това, което върши, че не е просто прищявка и че той трябва да приема заниманията й сериозно. За бога, та той беше оставял семейството си по цели седмици в продължение на години и тя никога не му беше правила сцени заради отсъствията. Как смееше сега да я порицава за това, че я няма и че занемарява семейните си задължения? „Добре дошла в клуба“ — помисли си тя сърдито.

От стълбите долетя детско гласче:

— Мамо?

— Хати, долу съм.

— Защо викахте с татко?

— Няма нищо, скъпа. Просто поспорихме малко.

Хати се появи на стълбите, облечена в любимата си нова нощница от мек полар на сини цветчета и стигаща почти до петите й. Влачеше след себе си Целуни Лос, който удряше главата си на всяка стълба. Косата й беше заплетена, а лицето й — подуто от сън. Потърка очи с малката си ръчичка.

— Къде е татко?

— Отиде да си легне.

— Нали няма да замине?

— Разбира се, че няма. Татко не би заминал, преди да те целуне и да си вземе довиждане.

— Трябва да си по-мила с него. — Хати се покатери в скута на Тес и притисна бузата си в нейната.

Тес се отдръпна и я погледна изненадано.

— Мислиш, че не съм мила с татко?

— Винаги си толкова заета — каза Хати и оформи с малкото си пръстче сърце в капката вино върху масата. — Не си мила колкото преди. Татко много се уморява. Нужно ли е да вършиш всичко това и да те няма по цял ден?

— Не е толкова просто — отвърна Тес и я прегърна силно. — Трябва да завърша следването си, миличка. Важно е за мен. Също както ти трябва да си напишеш домашното, а татко да иде в офиса и да върши работата си.

— Но татко казва, че твоята работа не е истинска. Мисли, че е по-важно да си с нас — рече Хати.

— А пък аз мисля, че трябва да четеш „Гардиън“ по-често — усмихна се Тес и я избута от скута си. — Хайде. Време е за сън.

[1] Френска художничка (1841–95). — Б.р. ↑

[2] Известна австралийска писателка-феминистка (1939). — Б.пр. ↑

Шестнадесета глава

Телефонът иззвъня тъкмо когато Тес се опитваше да затвори входната врата. Беше захапала ключовете и държеше ученическата чанта на Хати в едната ръка, а папката с нейните бележки и едно есе, което трябваше да предаде днес, се подаваше от дамската чанта, чиято дръжка се смъкваше досадно до лакътя й. Беше направила глупостта да предложи на момчетата да ги откара до училище, защото валеше и защото някой — разбира се, Джейк — не спираше да мърмори, че със сигурност ще закъснеят за проверката преди часовете.

— Гръм и мълнии — измърмори тя, докато се опитваше да задържи вратата отворена, понеже Хати още се мотаеше вътре. Както винаги в последната минута Хати бе решила, че се нуждае от нещо жизненоважно за училище — ластик за коса, взет назаем от най-добрата й приятелка Джорджия, или гердан, който непременно трябва да покаже на учителката си — и се бе юрнала нагоре по стълбите към стаята си, тъкмо когато Тес я чакаше да излезе.

Тес грабна телефона, протягайки крак, за да предотврати хлопването на вратата.

— Да? — излая тя, а наум си помисли: „Ако някой се опита да ми продаде двойна глазура за торта, ще го убия“.

— Няма нужда да викаш.

— Съжалявам, Марджи, просто лош момент. Момчетата ме чакат в колата, вече закъсняват, аз — също, а Хати още се мотае. Какво има?

— Трябва да се видим довечера.

— Защо?

— Просто… виж, сложно е за обяснение по телефона. Не можеш ли да излезеш за половин час? Какво ще кажеш да се срещнем в барчето на триъгълника? Нали се сещаш, с оранжевите столове, дето са като гъби?

— Защо ти не дойдеш тук? Не съм сигурна кога ще се прибере Марк довечера, а ако помоля момчетата да гледат сестра си, ще вдигнат бунт.

— Не е много удобно.

— Ами ако взема Хати с мен?

— Пак не става. Просто ги залъжи с нещо, а? Няма да те бавя много.

— Струваш ми се разтревожена.

— Така е. Не изпадай в паника, не е животоспасяващо, просто е малко… хм… неприятно.

— Не можеш ли да ми кажеш сега? Започвам да се безпокоя. Да не си бременна?

Марджи изсумтя на телефона.

— Господи, не! Но ти благодаря, че го смяташ за възможно. Ще се видим в осем — ако имаш някакви проблеми, звънни ми на мобилния. Ще бъда в съда почти през целия ден, но можеш да ми оставиш съобщение. Разбрахме ли се?

— Разбрахме се. — Тес затвори телефона.

— Хати! Ако не слезеш веднага, тръгвам без теб.

Отгоре долетя жалостив вик:

— Не мога да го намеря!

— Какво не можеш да намериш? Сериозно говоря, Хат. Давам ти пет секунди и започвам да броя.

— Не мога да си намеря камъка!

— Какъв камък?

— Скъпоценната ми перличка. Трябва ми за „Покажи и разкажи“.

О, господи! Тес хвърли чантата си до телефона и се втурна по стълбите, взимайки по две наведнъж. Хати седеше в средата на стаята си и около нея нямаше неотворена кутия.

— Божичко, каква бъркотия! Съжалявам, Хати, но едва ли ще я намерим. Вземи нещо друго.

— Например? — попита Хати през сълзи.

— Например… — Тес се огледа из стаята за вдъхновение — … твоите мидички. Можеш да разкажеш на всички за Корнуол и нашата почивка.

— Не е ли малко късно? — Хати я погледна със съмнение.

— Страхотно е, Хати! Не виждаш ли? Хайде, взимай ги и да тръгваме.

Отвън долетя гласът на Оли:

— Някой ще ни кара ли на училище днес? Щяхме да стигнем по-бързо с метрото.

— Идвам — извика Тес в отговор. Вдигна Хати и я прегърна. — Можеш да съчиниш чудесна история за мидичките. Нали помниш онази сутрин, когато плувахме, а ти намери тюркоазната мидичка на плажа и мама помисли, че те е изгубила?

— Помня — усмихна се Хати и очите й заблестяха. — Плувахме в морето, беше студено и аз помислих, че съм те изгубила във водата.

— Май беше обратното, миличка. Няма значение. Хайде да тръгваме.

— Разполагам само с половин час. Джейк е обещал да иде у Ник да играят на някаква страховита игра, а Оли се оплаква, че не може да се упражнява на пианото, понеже Хати му се мотаела в краката. Хайде, какво има? Звучеше много загадъчно по телефона.

— Това. — Марджи посегна към дамската чанта и извади мобилния си телефон.

— Това е мобилен телефон, Марджи.

— Знам чудесно какво е. Прочети съобщението.

Тес пое внимателно телефона. Почувства се ужасно непочтена — да чете чуждо съобщение. То гласеше: „Джак казва, че иска да те чука“.

Тес изпусна апарата на масата.

— Кой… кой е изпратил това?

— Явно Ник — каза Марджи остро.

— Ти говори ли с Франческа? Това е телефонът на Франческа, нали? Не на Джорджина…

— Да — отвърна Марджи. — Може би трябва да съм благодарна, че обект на пламенното желание на сина ти е шестнайсетгодишната ми дъщеря, а не тринайсетгодишната?

— Но ти не виждаше нищо лошо в отношенията между Джейк и Франческа… искам да кажа, знаеше, че си изпращат съобщения.

— О, за бога, Тес! — отвърна Марджи сърдито. — Има голяма разлика между това да си изпращат съобщения за последния епизод на „Приятели“ или пък да се жалват от родителите си, и да си изпращат недвусмислени покани за секс!

— Откъде знаеш, че е моят Джейк?

— Колко момчета на име Джейк познаваме?

— Може да е някой от училището на Франки, някой, за когото не си чувала… — рече Тес с надежда в гласа.

— Мислиш ли, че е много вероятно?

— Не — призна Тес. Облегна се на стола и се огледа наоколо. Беше шокирана и й се гадеше. Нейното дете, нейното момче, нейният петнайсетгодишен син искаше да спи с момиче. Е, разбира се, че ще иска, но беше друго да го види черно на бяло. Пфу! Тя се отърси от неприятните мисли. Може би беше невероятно наивна. Може би всички момчета говореха за тези неща. Разбира се, че го правеха, но изглеждаше твърде лекомислено да изпращаш съобщения на тази тема. Макар че те сигурно не очакваха бдителните им родители да ги четат. Внезапно Тес изпита силната увереност, че не бива да реагира. Че не бива да говори с Джейк. Съобщението не беше предназначено за нейните очи или тези на Марджи. Тя вярваше, че това е нещо безобидно, просто тийнейджърско изфукване, вижте ме колко съм голям, но едва ли Джейк си го е мислел наистина.

— Какво смяташ да предприемеш? — попита Марджи тревожно.

— Какво каза Франческа?

— Каза, че не бива да чета съобщенията й. После получих обичайната доза сълзи и ми хлопна вратата на банята под носа. Когато накрая успях да я убедя да отключи и да ме пусне, изглеждаше изплашена до смърт и ми обясни, че за първи път получава подобно съобщение и че обикновено не говорят за такива работи — само за нещата от училище и общите им познати.

— Беше ли смутена?

— Разбира се! Аз също съм смутена, за бога, а съм на четиридесет и две. На четиридесет и една — поправи се бързо тя.

— Не съм много сигурна дали трябва да направя нещо — каза Тес бавно.

— Нужно е да говориш с него, Тес. Той е само на петнайсет. Малолетен е. Знаеш ли, понякога наистина ме ядосваш. Откакто започна това следване, ходиш с глава в облаците, сякаш нищо друго няма значение. Джейк е на път да извърши криминална простъпка, а ти се държиш, сякаш си го хванала да пуши цигара на паркинга за велосипеди. Това не е нещо дребно. Трябва да реагираш. Налага се да направиш нещо.

— Какво например?

— Най-малкото — да поговориш с него. Разбери дали е бил сериозен. Едно нещо знам със сигурност — този телефон си заминава и точка. И да те предупредя — Франческа повече няма да идва да гледа Хати.

— Какво според теб ще направи той? — каза Тес ядосано. — Ще я изнасили?

— Защо не слезеш на земята? Въобразяваш си, че това не може да се случи на теб, защото, видите ли, аз съм чудесна и семейството ми е чудесно, и живеем в чудесна къща в чудесен район! Синът ти изпраща съобщения, вярно, чрез приятел, но смисълът им е, че той желае — не, възнамерява — да спи с дъщеря ми. Искаш ли аз да говоря за това с Марк? Той може да реагира по-разумно.

— Не, недей — рече бързо Тес. — Той ще го убие. Остави на мен.

— Трябва да престанеш да го защитаваш.

— Кого?

— Джейк. Според Франки синът ти се занимава с нещо много опасно.

— Какво искаш да кажеш, по дяволите?

Марджи се пресегна и хвана ръката й.

— Нищо особено, сигурна съм. Той е прекрасно момче, Тес, но може би ти и Марк трябва да го държите по-изкъсо. Само това казвам.

Тес освободи рязко ръката си.

— Ще ми обясниш ли за какво намекваш, по дяволите? Да нямаш предвид дрога?

— Не знам, наистина. Франки спомена, че е чула някакви слухове, но може да го е казала, за да отклони вниманието ми от съобщението и да се измъкне.

Тес погледна часовника си и посегна да вземе чантата си изпод масата.

— Трябва да вървя. Благодаря ти, че ми каза. Наистина. Първо трябва да говоря с Марк и после ще ти кажа какво е станало. Обещавам това да спре. А ти би ли попитала Франки какво точно е чула за Джейк? Много е важно.

— Знам. Ще го направя. Сигурна съм, че няма нищо сериозно — просто глупави клюки.

Тес прехапа устни. Май цялото това обсъждане не поставяше под въпрос дали Франческа го е предразположила по някакъв начин; по-скоро Джейк беше представен като злодей — оттам и тези мистериозни „слухове“. Никое приятелство не е достатъчно силно, за да бъде поставено над лъвицата, която брани малкото си. В края на краищата Франческа също му изпращаше трескаво съобщения. Кой знае какво му е казала. Тес обаче бързо съобрази, че сега не е моментът да отваря кутията на Пандора.

Когато се прибра у дома, Оли и Хати лежаха пред телевизора и гледаха „Семейство Флинтстоун“.

— Къде е Джейк? — попита Тес с небрежен тон.

— Нямам идея — отвърна Оли, без да вдигне очи.

— Мисля, че е горе — каза Хати.

Тес заизкачва стълбите, размишлявайки усилено. От стаята на момчетата се чуваше силна музика. Очевидно Джейк беше решил да не ходи да играе у Ник. В момента се беше запалил по гаражната музика, която Тес напразно се опитваше да хареса. Вратата стоеше открехната. Тя я отвори внимателно.

Джейк лежеше по гръб на леглото си със затворени очи. Беше облечен в абсурдни, торбести джинси и огромно бейзболно горнище. Любимите му червени ботуши се търкаляха на пода, близо до краката. На единия му чорап имаше голяма дупка.

— Джейк?

Не последва отговор.

— Джейк! — каза по-силно тя.

— Ъхъ? — изсумтя той и отвори очи.

Тес се пресегна и спря музиката, после седна на крайчеца на леглото.

— Какво? — Очите му бяха леко разфокусирани.

— Мислех, че ще ходиш у Ник.

— Майната му на Ник! О, съжалявам.

— Добре ли си? — попита тя. Не се сдържа и посегна да го погали по косата, която стърчеше под странен ъгъл.

Той се дръпна рязко. Кожата му беше влажна.

— Да, чудесно. Какво има?

— Просто исках да те видя. Виж, съжалявам, че напоследък не ти обръщам достатъчно внимание. Много съм заета.

— Няма проблем.

— Написа ли си домашното? — попита тя.

Той й се усмихна широко — толкова красив, толкова зрял за възрастта си. Изглеждаше на осемнайсет.

— Да, написах го. И в момента релаксирам с любимата си музика. Ако не възразяваш.

— Разбира се. Ъъъ… Джейк…

— Какво? — каза той със затворени очи.

— Има ли нещо между теб и Франческа?

Очите му се отвориха рязко.

— Коя Франческа?

— Не ставай глупак. Знаеш коя.

— Защо?

— Просто питам.

— Стига, мамо — отвърна той. — Тя е достатъчно голяма да ми бъде майка. — После се усмихна палаво. — Е, не съвсем.

От хола долетя нестройна музика.

— Мамо! — провикна се Оли. — Ще кажеш ли на Хати да се махне от пианото ми!

— Лека нощ.

— Лека.

— Сигурен ли си, че не искаш да ми кажеш нещо? — Тя спря на вратата.

— Какво — че ме търсят от полицията, че съм пристрастен към крек и имам харем от млади момичета, които копнеят за тялото ми?

— Джейк!

— Не — засмя се той. — Всичко е наред. — Сложи отново слушалките и затвори очи. Лежеше на леглото с лице на паднал ангел.

Марк също се засмя.

— Не е смешно. Марджи беше бясна. Ти как би се почувствал, ако някой изпрати на Хати подобно съобщение след осем години?

— И аз ще побеснея — съгласи си Марк. — Но може Франческа да му дава аванси.

— И аз си помислих същото, но се съмнявам. Както и да е, излиза, че Джейк е този, дето разправя на момичетата по телефона, че иска да ги чука.

— Струва ми се съвсем нормално.

— Ти не си се чукал на тази възраст, нали?

Марк се пресегна през кухненската маса и я погали по лицето.

— Обичам, когато използваш такива думи. Бузите ти почервеняват. Не, не съм се чукал на петнайсет. Ако не броим онанирането, разбира се.

— Марк, искам да погледнеш на това сериозно. Ако не го направиш ти, ще се заема аз.

— Нали каза, че си говорила с него тази вечер.

— Не достатъчно. Той не изглеждаше добре и му се спеше. Да си призная, всъщност не ми достигна кураж. Ти трябва да обсъждаш с него подобни неща. Поговорете си по мъжки за отговорността и всичко останало.

— Но ти си му майка. Мислех, че майките обясняват на децата си откъде са дошли.

— Смятам, че е малко късно да водим подобен разговор, Марк. Сигурно Джейк знае повече и от нас самите. Дори Хати е чула в училище да се говори за предпазването от забременяване.

— Не думай!

— Оня ден ме попита какво е кондом.

— Ти какво й отговори?

— Казах, че е голяма птица, която живее в Южна Америка.

Мъжът й подсвирна.

— Днес децата се развиват много бързо, Марк. Телевизията е виновна. Дори в детските предавания на Хати има тийнейджъри, които си говорят за секс. Марджи каза, че в списанията на Джорджина публикуват невероятни писма, от рода на: „Гаджето ми иска орален секс, но аз мисля, че още сме малки за това, с обич Карли, 12-годишна“. И докъде ще стигнат така? На шестнайсет всички ще са отегчени от секса и цялата човешка раса ще престане да съществува, защото никой няма да си прави труда да се размножава. Къде остават чувствата, магията в една връзка?

— Наистина ли искаш да говоря с Джейк?

— Мисля, че е нужно. Бъди убедителен. Сигурна съм, че не смята да направи нищо подобно, просто се фука. Но ти го подплаши мъничко. Искам да уважава момичетата, а не да се перчи какъв мъжкар е.

— Ще се постарая. Тази вечер ли да го направя?

Тес погледна часовника. Минаваше десет.

— Не, остави го за утре. Пък и не искам Оли да слуша. Сигурна съм, че той няма нищо общо с това и не желая да го въвличам в подобни глупости. Знаеш колко е чувствителен.

— Добре. Какво ще кажеш да си лягаме вече? Утре ще ставам рано, трябва да наглася будилника за шест.

Тес едва се сдържа да не изпъшка. Много й се искаше да препише една лекция тази вечер.

— Имаш ли нещо против, ако аз поработя малко? Няма да те събудя, когато си лягам.

Марк се намръщи.

— Ще е хубаво поне веднъж да си легна с жена ми. Наистина ли имаш работа тази вечер? Не може ли да почака?

Тес понечи да реагира. Ако Марк имаше нещо спешно за довършване, никога не би го оставил за утре, нито пък тя би настоявала да го отложи, понеже иска да си легнат заедно. Освен това бе добил ужасния навик да стои зад нея, докато работи на лаптопа в кухнята. Щом го попиташе: „Какво искаш?“, той неизменно отговаряше: „Нищо“, а после се мотаеше наоколо с отегчен израз на лицето: явно искаше тя да приключи и да насочи вниманието си към него. „Мъжете са като децата — помисли си Тес, — не могат да понасят да не са център на вниманието. И през ум не им минава, че човек може да има нещо по-интересно за правене от това да се занимава с тях.“ На няколко пъти, след като бе затваряла папките със звучна въздишка, за да иде при него в хола, го заварваше да лежи на дивана и да гледа телевизия, без каквото и да е намерение да я ангажира в интересен разговор. Затова напоследък тя се държеше по-грубо и обикновено му казваше да се омита.

Но тази вечер каза: „Добре“. Тази вечер не беше моментът да започнат поредната кавга за необходимостта от нейното следване. Макар че Марк отчаяно се опитваше да бъде справедлив и да зачита нуждите й от време на време, Тес знаеше, че в него се води битка. А на дъното на всичко се спотайваше подличката мисъл, че тя не печели никакви пари и следователно не допринася за благото на семейството — заниманията й в университета са просто вид забавление. Още не беше посмял да излезе с този аргумент, но Тес знаеше, че скоро и това ще стане. И тогава може би тя просто щеше да напусне къщата.

Тъкмо зареждаше съдомиялната, когато мобилният й телефон запиука. Изненадана, тя го взе от стойката, където стоеше включен да се зарежда за сутринта. На екрана се появи знакът за съобщение. Тес натисна бутона.

На екрана се изписа: „Какво ще кажеш за едно бързо?“.

„Много е трудно — мислеше си тя, докато отиваше да си легне, след като бе угасила всички светлини и бе проверила отново входната врата — да си единственият зрял човек в къщата“.

Седемнадесета глава

Вятърът улови хвърчилото на Оли и го издигна високо в небето. Тес с удоволствие се бе съгласила да му помогне да го пусне тази съботна сутрин — тъкмо щеше да се измъкне от атмосферата вкъщи. Беше невероятно бурен ден, толкова ветровит, че Тес и Марк се бяха събудили през нощта от трополенето на капандурата. Марк успя да заспи отново, но Тес остана да лежи будна в продължение на часове.

В главата й, подобно на огромни батальони, се тълпяха безброй проблеми, изглеждащи разрешими на дневна светлина. Вече наближаваше Великден и коледните премии на Марк бяха покрили кредита им, но учебните такси — нейните и на момчетата — отново ги бяха оставили на червено. Тя ненавиждаше да има дългове — навярно се дължеше на възпитанието й. Марк също се тревожеше, но не говореше за това. Темата за парите винаги го изнервяше и Тес гледаше да я избягва. Пък и в момента за следването й се харчеха сериозни суми, тъй че трудно можеше да има думата.

В напразен опит да стабилизира финансите им, тя бе избрала случаен финансов консултант от жълтите страници. Още щом човекът влезе през вратата (беше настояла Марк да се прибере по-рано вкъщи, за да се срещне с него), разбра, че е направила грешка.

Мъжът беше набит, сивокос, напъхан в евтин, тесен костюм. Потеше се леко и бършеше лицето си с носна кърпа. Закъсня с четвърт час и през това време Марк, който също вечно закъсняваше за всичко, беше крачил напред-назад, питайки нетърпеливо: „Къде е този образ? Заради него пропуснах едно много важно съвещание за продажбите. Нали знаеш, че нямаме излишни пари за инвестиране, защо реши да го извикаш?“. Тя му изсъска в отговор: „Може поне да ни каже как да избягваме превишаването на кредита“.

Тъкмо тогава на входната врата се позвъни и лицето й замръзна в любезна усмивка.

Докато Тес приготвяше чай на господин Хал, Марк го гледаше кръвнишки през кухненската маса и едва се сдържаше да не избухне.

— И тъй, какви са вашите приоритети? — попита консултантът, като облиза устни.

Тес отвърна: „Училищните такси“, а Марк рече: „Инвестициите“. Спогледаха се и Тес се засмя неловко.

— Мъжът ми има предвид — каза тя бързо, — че бихме искали да направим някои малки инвестиции, след като изчистим главния проблем — как да плащаме училищните такси.

— Мога ли да ви предложа — рече консултантът, докато вадеше сноп листове от куфарчето от изкуствена кожа — няколко малки мерки, които си отбелязах, след като вие бяхте така любезна да споделите някои факти и цифри по телефона? Според моите изчисления — продължи с мазна усмивка той, — докато момчетата ви завършат училище и после университета — допускам, че дъщеря ви също ще посещава частно училище — похарчената от вас сума ще възлиза на около четвърт милион лири.

Той се облегна назад, доволен, че е приносителят на подобна опустошителна новина.

— Я стига — озъби се Марк. Прозвуча като истински австралиец.

— Моля?

— Тези цифри — каза Марк, хвърляйки поглед на първия лист в купчината — са пълни глупости. Вие се опитвате да ни стреснете, за да си купим застраховки. Тук — продължи той, забивайки пръст в една сметка — изчислявате нарастването на около шест процента. Нима се опитвате да ме убедите, че ни очаква инфлация от шест процента?

Господин Хал се прокашля.

— Добре е да се допусне най-песимистичният вариант, за да няма неприятни изненади. — Той се усмихна на Тес, явно преценил, че ако днес продаде нещо, то ще е чрез нея.

Тя отговори на усмивката му колебливо. Клетият човечец. Съпругът й се канеше да го разфасова. Тя настъпи Марк по крака под масата и пренебрегвайки гневния му поглед, попита любезно:

— Какво предлагате вие?

— Мислех си за създаване на фонд. Ако внасяте една кръгла сума всеки месец, да речем — от следващия месец, ще разполагате с достатъчно пари за училищните такси на дъщеричката ви, както и за университетските такси и на трите ви деца.

Марк избухна:

— Да не сте луд? Всеки знае, че фондовете са най-голямата финансова измама! Предлагате ни да внасяме големи суми в една от най-рисковите застраховки, съществуващи в момента. Може ли да видя този формуляр?

Той взе листа от треперещата ръка на консултанта. Огледа бързо съдържанието и се усмихна доволно. После каза с опасно любезен глас, хвърляйки презрително листа на масата:

— Виждам, че тази шибана застраховка ще ви донесе значителна комисиона.

Тес му отправи сърдит поглед. Трябваше ли да е толкова груб?

— Имам и други предложения — не се предаде господин Хал. — Какво ще кажете за заем? Ако сключите договор за заем в рамките на двайсет и пет години, ще можете да теглите от капитала и да се справяте с положението, когато разходите ви са особено високи, но разпределяйки товара върху по-дълъг период от време.

— И междувременно ще плащаме огромни лихви — каза Марк. — Току-що потвърдихте нещо, което ми е ясно от самото начало: най-евтиният начин да заемаш пари е чрез дългосрочна полица или просто чрез превишен банков кредит.

— Какво ще кажете за пенсиите? — направи последен опит господин Хал.

— Ще получа отлична пенсия от компанията си — отвърна Марк. — Благодаря за предложението.

— А вашата мила съпруга?

— Тя не работи. Засега — отвърна Марк.

— Следвам — рече Тес отбранително. — Ще започна работа след една година.

— Все пак тя би могла да отделя пари за частна пенсионна схема. След време ще се окаже добър ход, господин Джеймс.

— Когато и ако решим, че се нуждаем от пенсия за Тес, едва ли ще потърсим услугите на вашата фирма, господин Хал. Всъщност, ако ми позволите откровеността, само ни загубихте времето. Трябва да се връщам на работа. — Марк се изправи и изчезна нагоре по стълбите.

Тес остана да седи сконфузено. Господин Хал започна да събира листовете си.

— Много късоглед подход — измърмори той по-скоро на себе си.

— Съжалявам — каза Тес. — Понякога съпругът ми реагира прибързано.

— Разбирам.

Тя го изпрати до вратата, усмихвайки му се уморено.

Намекът, че не работи, я бе наранил. Стресна се от стъпките на Марк по стълбите, който измърмори:

— Какъв дребен негодник!

За негово изумление Тес избухна в сълзи.

— Какво ти става, по дяволите? Не ми казвай, че този дребен мошеник те е разстроил.

— Става ми това, че ми се подиграваш пред непознати — изплака тя. — Как си мислиш, че се чувствах, когато постоянно ме прекъсваше и не ми даваше възможност да кажа и дума, сякаш съм някаква смотана домакиня, която не разбира сложността на финансовото ни положение?

— Не си права — отрече Марк. — Просто му посочих, че е негодник, който се опитва да ни вземе парите. Изобщо не се държа покровителствено с теб. Напоследък си станала много чувствителна, Тес. Ходиш из къщи с това проклето силово поле около теб, сякаш казваш: „Не смей да се държиш покровителствено с мен, защото съм храбрата Боудика[1] и последната дума трябва да е моя“. Преди не беше такава. Обсъждахме нещата заедно. А сега еднолично си решила да харчиш пари за някакъв некадърник, въпреки че се справяме чудесно и сами.

— Само че не се справяме — озъби се Тес. — Задлъжнели сме ужасно, но на теб не ти пука. Дори не мога да те накарам да погледнеш банковите извлечения. За бога, Марк, отново сме превишили кредита и не виждам как ще успеем да го изплатим.

— Можеш да започнеш работа — каза той спокойно.

Тес опря ръце на масата и го изгледа кръвнишки.

— О, това е идеалният отговор, нали? Да си намеря работа и да се откажа от следването, защото то е пълна загуба на време, нали, всеки ден да се мотая в университета, за да задоволявам малките си прищевки, докато ти се пържиш в ада на търговията, за да осигуряваш прехраната на семейството. Защо, по дяволите, не можеш да проумееш, че правя това, за да си намеря по-хубава работа, добре платена работа, която наистина ще промени положението ни?

— Наистина ли мислиш, че като получиш проклетата магистърска степен или каквото е там, ще започнеш да получаваш много повече пари? Сигурен съм, че още сега би могла да си намериш добра работа и без тези безкрайни дипломи. Ако наистина си разтревожена и смяташ, че не съм способен да се грижа както трябва за семейството, защо тогава не се върнеш в „Сотбис“ на старата си работа? Не ми пробутвай номера, че трябва да търпим заради някакво по-светло бъдеще. Ти следваш, защото ти харесва и защото имаш възможност да се перчиш и да общуваш с лунатици като твоята проклета Ники. Защото си се отегчила — както ти самата ми каза — от грижите за децата и работата на половин ден, и сега търсиш начин да избягаш, опитвайки се да представиш нещата като голяма саможертва в името на семейството. Защо не се замислиш, че аз си скъсвам задника от работа, за да ти осигуря хубавия живот, който ти така презираш? Не ме карай да се смея, Тес. Правиш всичко това единствено за себе си. Ти си причината да сме на този хал.

— Въпросът не е в парите, нали? — кресна тя. — Причината е, че правя нещо за себе си, нещо, което ти не можеш да контролираш и дори не се опитваш да разбереш! Не те вбесява фактът, че не печеля пари, а фактът, че се налага от време на време да приготвяш вечерята си сам, да зареждаш пералнята и да водиш Хати на училище… иначе казано — да поемеш и ти някаква отговорност в тази къща, вместо да стоварваш всичко върху мен. Побърква те необходимостта ти също да се включваш в домашните задължения.

Марк я изгледа хладно.

— Знаеш ли, понякога ми се струва, че не те познавам. До гуша ми дойде от лошите ти настроения.

После излезе от кухнята и минути по-късно Тес чу входната врата да се затръшва.

[1] Британска кралица, разгромена от римляните, която предпочела да се отрови, вместо да бъде заловена. — Б.пр. ↑

Осемнадесета глава

„Съмнявам се, че има мъже, които гледат на жената като на равна, а аз искам само това, защото знам, че струвам не по-малко от тях.

Берта Моризо, дневник, 1890-а. Обсъждане.“

Тес се взря в думите, които току-що бе написала най-отгоре на листа като заглавие на есе. Господин Фрост й беше дал задачата да изследва явните и не толкова явни предразсъдъци на обществото от времето на Берта. Седнала този следобед в библиотеката, тя се надяваше да навлезе бързо в темата.

Край нея се виждаха безкрайни редици от глави, наведени над разтворени бележници и папки. Върху широките дървени маси бяха струпани нехайно шалове и чанти. От време на време някой ставаше, за да иде до стелажите, оглеждаше ги и си избираше книга. Тишината в библиотеката се нарушаваше единствено от ниските гласове на библиотекарките в далечния край на залата, където се сканираха заетите и върнати книги. Чуваше се неизменното бръмчене на компютрите, накъсвано от време на време от приглушен смях и последвалото строго „Шшшт!“.

С увития около врата червен вълнен шал, подарък от Марджи, Тес почти не се различаваше от останалите студенти. Гъстата й руса коса бе прибрана небрежно назад с огромна шнола, а върху елегантните й китки, подаващи се изпод тъмносиния пуловер с поло яка, се виждаше набор от евтини гривни, някои — подарени от Ники, която обожаваше да купува дрънкулки, една — принадлежаща на Хати, но забравена от нея, а останалите — купени от Тес от сергиите за антики близо до университета, двете с Ники често ги посещаваха през свободните часове.

Бе забравила колко обича да носи бижута. Когато децата бяха малки, бе много непрактично, защото те сграбчваха герданите и обиците й, като едва не я задушаваха и разраняваха ушите й. Затова се бе отказала да носи украшения — само понякога си слагаше чифт скромни обици или гривна, когато с Марк отиваха на някое по-луксозно място. През годините по-голямата част от бижутата й се изгубиха, затрити от Хати, или се счупиха. Преди да срещне Марк, обичаше да носи дълги обици, предимно весели, пъстри евтинийки. Ала след като се омъжи, изгуби желание да казва: „Погледни ме!“. Вече нямаше време или нужда от внимание. Но ето че сега отново й харесваше да се кичи. Искаше й се да изглежда малко по-предизвикателна.

Само когато вдигнеше глава, за да погледне часовника — трябваше да прибере навреме Хати от Клара — забелязваше очевидната разлика между нея и останалите студентки. Беше в очите, в мрежата от леки бръчици около тях и в подпухналите клепачи. Тук, в този спокоен, делови рай, тя не се чувстваше много различна. Просто имаше по-различни приоритети и по-различни проблеми за решаване от останалите студенти, обсъждащи единствено какво ще правят тази вечер и дали да идат до бара или клуба, дали да хапнат навън и коя рок банда да слушат. Безгрижният живот водеше до безгрижни решения, защото те трябваше да мислят само за себе си. А Тес бе ограничена от домашните си задължения, същите, от които искаше да избяга тук. Но, разбира се, те никога не свършваха: правилата можеха да се променят само донякъде, не и да се нарушават. Ученическите униформи се нуждаеха от изпиране, кухнята — от почистване, трябваше да се купи храна, да се изгладят изпраните дрехи. Децата се бяха приспособили към промяната доста добре, но имаше и оплаквания. Хати казваше, че никой не я е слушал да чете от векове, Оли не можеше да си намери нотната тетрадка, а Джейк се цупеше, че няма кой да го закара до Ник, защото, видите ли, принцът не можеше да иде у приятеля си пеш.

Тя обаче успяваше да се справи — е, почти. Купуваше храната през обедната почивка, Клара й влизаше в положението, когато имаше късна лекция, а момчетата си приготвяха пържените картофи на микровълновата печка без аварии. Колкото до занемарената къща — тя не смущаваше никого. Щом прахът станеше два сантиметра дебел, спираше да се забелязва. Тес внимаваше да не оставя папките и книгите си без надзор (прибираше ги в един шкаф в кухнята), защото, ако ги оставаше на кухненската маса, имаше опасност децата да разлеят върху тях ябълков сок или мляко. В момента двамата с Марк бяха сключили примирие, нещо като приятелско споразумение. Тя нямаше нито време, нито сили да се разправя с него. Двамата се бяха научили да си оставят пространство, да приемат спокойно дребните промени в графика и да се редуват в прибирането на децата. Приличаха повече на разведена двойка, удобно живееща в една и съща къща, отколкото на нормално семейство. Приказваха си приятелски, когато се срещаха в кухнята, но по-често си приготвяха храната сами. През нощта спяха пак като приятели в двата края на леглото. Не се бяха любили повече от три седмици.

Разгръщайки един от учебниците, Тес осъзна, че най-много от всичко й харесва сегашното отношение на хората към нея. Тя беше просто Тес Джеймс, студентка. Не нечия съпруга или майка. Никой не подхождаше към нея предубедено и тя нямаше чувството, че трябва да играе някаква роля. Сега се налагаше да си изгради нова самоличност и да говори за неща извън семейния си живот — например какво мисли за горещите новини, за политиката, театъра и другите изкуства. Беше забравила сладостта на подобни обсъждания и в началото не вземаше участие в тях. Стесняваше се да изкаже мнение, докато обядваха в кръчмата или чакаха да започнат часовете. Постепенно се отпусна и установи, че още има мнение. Вече не се замисляше, преди да отвори уста. Започна да се интересува много повече от света извън нейното семейство и близките й приятелки. Сякаш преди беше гледала в някакъв тесен тунел, ограничен от представите на хората около нея. Сега виждаше много по-далеч.

Понякога изпробваше университетските дебати у дома, върху Марк. Но в повечето случаи се изправяше срещу каменна стена. Той не обичаше да се среща и със състудентите й. Казваше, че Ники му е предостатъчна. Обикновено заявяваше: „Виж, уморен съм. Цял ден разговарях по телефона с Калифорния и сега имам нужда единствено от чаша изстудено вино. Нямам желание да обсъждам продажността на лейбъристите или влиянието на кубизма върху възприятията“.

Тя бе започнала да ходи отново и на театър, казвайки си: „Защо не, по дяволите?“. Като гаджета двамата с Марк ходеха на представленията заедно, но театърът не беше неговата представа за добре прекарана вечер. Мразеше да седи неподвижен в продължение на три часа, заобиколен от други хора, независимо колко интересна е пиесата, и в повечето случаи заспиваше. А и тя не можеше да се наслади както трябва на представлението, понеже постоянно се питаше дали не е отегчен. Сега ходеше от време на време с Ники и се чувстваше великолепно, дори и ако пиесата е боклук. Просто бе страхотно да седиш спокойно и да не мислиш дали на Марк не му е скучно. Защо жените винаги мислеха как се чувстват мъжете им и се тревожеха дали са щастливи, докато мъжете рядко се интересуваха от желанията на съпругите си?

„Ти как би се справила, Берта?“ Тес се усмихна на себе си при тази мисъл, но побърза да я отпъди. Трябваше да продължи с есето, защото Клара щеше да води детето си на зъболекар в четири и половина. Но за дъщерята на Берта се е грижела бавачка, а после и гувернантка, докато тя е рисувала. Не е трябвало да търчи вкъщи, за да освободи детегледачката. Все пак сигурно е усещала отрицателното отношение към заниманията й — дейност, неуместна за жена с нейния социален произход. Както и не е очаквала да има правото да гласува, въпреки бурното време, през което е живяла. Сигурно и тя е хапала устни. Макар че не приличаше на безволев човек — никак даже.

В заглавието на есето се съдържаше болката на живота й — как да съчетае професията на художничка с ролята на добра съпруга и майка. Кое се бе оказало по-важно за нея: изкуството или майчинството? Прелиствайки справочниците, Тес прочете, че един от учителите на Берта предупредил майка й, че ако позволи на двете си дъщери (сестрата на Берта, Едма, също била художничка) да развиват таланта си и да изложат творбите си в Парижкия салон, това ще предизвика „огромно възмущение“ сред обществото. Казал й, че нейното решение ще е „повратно“ за семейството. За нейна чест, майката на Берта виждала, че талантът на дъщерите й е твърде голям, за да бъде задушен, но също така виждала, че в средата на деветнадесети век те трябва да се омъжат. „Сигурно Берта се е бунтувала много срещу идеята да бъде «стока за продан»“ — усмихна се Тес.

После написа внимателно:

„Берта, заедно с много други жени от нейното поколение, произхождащи от богати семейства, трябвало да усвои колкото се може повече умения — езици, знания в областта на изкуството, литературата и музиката — само че на тези умения се гледало само като на плюсове при евентуален брак, а не като на таланти, очакващи публично признание. Просто така момичетата ставали по-привлекателни за мъжете. Жената можела да бъде само украшение, да забавлява и очарова. Била допълнение към обществото, а не негов равноправен член“.

„Точно срещу това неравенство се е изправила Берта“ — помисли си Тес. Започна да пише отново:

„В известния по онова време роман «Лелия» писателката Жорж Санд заявява: «Ние ги отглеждаме (девойките) като ангели, а после ги продаваме като кобилки». Бракът бил единственият начин за жената да спечели положение, сигурност и уважение в обществото“.

Облегна се назад, замисляйки се върху последното изречение. Доколко се бяха променили нещата? Разбира се, сега жените имаха собствена кариера и финансова независимост, но най-често задаваният въпрос към младите жени беше: Имаш ли приятел? От жените между двайсет и трийсет години все още се очакваше да си намерят мъж — да убедят някого да се омъжи за тях, за да имат деца и да станат нормални членове на обществото. „Все още сме кобилки за продан“ — помисли си тя. — Образоваме се, за да се продадем на плащащия най-много. И какво се случва с жени като Марджи, щастлива с двете си дъщери, свободна да разполага с живота си? Започват да ги съжаляват, говорят за тях под сурдинка, правят планове да им намерят други мъже, за да станат отново приемливи за обществото. Сякаш самотната жена носи звънче, което сигнализира: „Внимание, не ми е чиста работата“.

До тридесетата си година Берта бе устояла на натиска да се омъжи за когото и да е — превръщайки се в стара мома според тогавашните представи и вероятно изпълвайки майка си с отчаяние. В продължение на много години била влюбена в художника Мане. Той я рисувал и тя се влюбила в него, но вече бил женен. Имал и любовници, но Берта произхождала от твърде почтено семейство, за да стане една от тях. Затова по лично предложение на Едуар се омъжила за неговия брат Южен. Той бил улегнал мъж на четиридесет и една, писател и духовит компаньон, но със слабо здраве. Когато се омъжвала за него, тя заявила: „Трябва да се съобразявам с реалностите в живота“. „Едва ли е бил голямата й страст — помисли си Тес, — макар че несъмнено накрая го е обикнала. Въпрос на късмет. Берта се е омъжила за човек, изпреварил своето време, който я е подкрепял, окуражавал е таланта й и с радост се е грижел за дъщеря им Джули. Е, добре, не е бил Джордж Клуни, но явно я е обичал и й дал здравото рамо, от което се е нуждаела“.

Спря и задъвка химикалката си, после въздъхна. Тя не притежаваше голям талант. Никога нямаше да стане световноизвестна художничка или добра писателка, но беше сигурна, не, твърдо убедена, че може да стане отлична преподавателка. Изобразителното изкуство я вълнуваше дълбоко и знаеше, че ще успее да предаде ентусиазма си и на други. Колко удовлетворително би било да знае, че е променила нечий живот, макар и съвсем малко. Дали Марк щеше да я подкрепи? Едва ли. Самият той беше роден лидер. „Трудно е в един брак — помисли тя, — в който и двамата партньори се борят за светлината на прожекторите. Някой трябва да остане зад кулисите и да аплодира“.

„Въпреки признанието — написа Тес, — тя имала само една самостоятелна изложба в живота си. Макар че творбите й били излагани в салоните, а тя самата се радвала на известност, все пак не успяла да се доближи до славата на своите колеги мъже. А след смъртта си станала направо невидима. Борила се (по начин, който много днешни жени могат да вземат за пример) да защити своето призвание и вярата в таланта си, както и мястото си в света на изкуството. Осъзнавала налаганите й ограничения, снизходителните коментари, неодобрението, че излага наред с мъжете. Въпреки това останала вярна на себе си, за което много й помогнали предаността и подкрепата на съпруга й Южен. Той разбирал колко важна за Берта е тази част от живота й и стоял неизменно до нея. А когато рисувала дъщеря си, тя успяла да съчетае по блестящ начин своя талант и любовта към детето си. Никой мъж не би могъл да разкрие така завладяващо силата и независимостта на дъщеря й, както го сторила тя в портрета «Мечтателката Джули». Не се съмнявам, че Берта е обичала дъщеря си също толкова силно, колкото и своето изкуство. Написала го е в дневника си, малко преди да умре: «Обичам те, моя малка Джули; ще продължа да те обичам и след смъртта си; моля те, не плачи, тази раздяла е неизбежна. Надявах се да доживея сватбата ти… Работи и бъди добра, каквато си била винаги; не си ме огорчила нито веднъж през краткия си живот. Не плачи; обичам те повече, отколкото мога да ти опиша».“

Тес остави химикалката на масата и върху страницата пред нея капна една сълза.

Деветнадесета глава

Къщата се намираше в края на селото, след един завой. Хати и Марк припяваха в колата заедно с Бритни Спиърс, чиято нова касета бе купена специално за Хати. Марк беше настоял да шофира, макар че го мъчеше махмурлук. Всеки път, щом опиташе да отвори прозореца, за да запали цигара, и трите деца отзад започваха да пищят, че измръзват.

— Това ще те убие, татко — предупреди го Оли.

— Не, няма — отвърна Марк. — Вашите капризи ще ме убият.

— Ох! Дебелакът Оли седна върху мен.

— Не, не съм.

— Колко ще пътуваме още?

— Не много. — Тес се обърна и им се усмихна. Беше настояла всички да се облекат с хубави дрехи за огледа на къщата. Хати изглеждаше възхитително в новата си джинсова пола, с червен чорапогащник, вълнен пуловер на райета и прибрана в конска опашка коса. Ефектът се разваляше само от перуанската шапка с наушници, подарена й от Ники. Оли носеше тъмносин суичър и кадифени панталони и изглеждаше съвсем като ученик от частно училище, а Джейк — е, поне се беше съгласил да вземе бейзболната си шапка и бе облякъл най-приличните си торбести джинси. Марк го беше ядосал, наричайки ги пола-панталон. В момента момчето седеше мълчаливо и зяпаше през прозореца.

Тес се безпокоеше за него. Изглеждаше прекалено депресиран за тийнейджър. Излъчваше някаква тъга и меланхолия, сякаш целият свят е против него. Обичайното му изражение беше изражение на страдалец. Тя знаеше, че го побърква с постоянното си: „О, я се усмихни!“. Той й отправяше слаба усмивка, а после лицето му отново излъчваше безразлично примирение. Едва ли животът му бе толкова лош. Нещата в училище се бяха успокоили, справяше се доста добре и беше на път да постигне умерен успех на изпитите. Но напоследък показваше оживление единствено, след като се прибереше късно от училище — бърбореше възбудено, нападаше хладилника и после отиваше да спи, докато Тес не го събудеше за вечеря. Сякаш се изолираше, затваряше се в някакъв свой свят, където тя и Марк вече не можеха да го достигнат. Помежду им се бе отворила празнина — от едната страна стояха тя, Марк, Оли и Хати, а от другата — Джейк, съвсем сам, борещ се с демоните, които го нападаха.

Марк каза, че най-добрият начин да се справят с него в момента е да не му обръщат внимание и че тази фаза на отрицание ще отмине. Но Тес не можеше просто да го остави сам, изпитваше нужда да го прегърне и да го върне при семейството, да му даде топлина и да го накара да се почувства обичан. Но той сякаш вече не се нуждаеше от любовта й, сякаш търсеше някаква друга форма на любов, която би задоволила нуждите му по-добре и би го приела такъв, какъвто е, без да пита непрекъснато дали е добре. Когато майка му го разпитваше и го насилваше да отговори, той отвръщаше сърдито: „Добре съм, мамо! Просто искам да ме оставите на мира“. И Тес го оставяше с неохота, мразейки се за това. Страхуваше се, че той ще се отдалечи от тях завинаги.

Оли имаше добродушен, мек характер, но това още повече влошаваше нещата с Джейк, който сигурно усещаше, че го сравняват непрекъснато с брат му. Оли се справяше отлично в училище, учителите му го обичаха, неизменно беше сред първите в класа. Освен това се очертаваше като обещаващ играч на крикет.

Ръгбито — спортът на Джейк и негово убежище — изглежда, също бе пренебрегнат по някаква причина. Тес с тревога разбра, че е пропуснал две последователни съботни тренировки в училище. Уж беше тръгнал за там — с изпран от нея спортен екип — но втората събота учителят му по физическо й бе позвънил, за да я уведоми за двете отсъствия. Джейк отказваше да говори за това, докато накрая Марк не побесня и той се принуди да каже: „Просто се скатах у Ник, ясно? Чудо голямо! И без това ръгбито вече ми е скучно“. Марк беше толкова зает с работата си, че вдигна ръце, но Тес усещаше, че се задава буря.

В очите на Марк видя, че той едва се сдържа да не сграбчи и разтърси Джейк, за да го принуди да говори. Знаеше точно как се чувства — понякога и на нея й се искаше да разтърси сина си, за да го принуди да я погледне, да реагира по някакъв начин. Мълчанието беше неговото смъртоносно оръжие и той го използваше много умело.

Трябваха й часове, за да успокои Марк. Той бе казал, че ако това продължава, накрая ще му посегне. Тес бе потръпнала, едва сдържайки се да не възкликне: „Не отново“. (Дори и сега, година и половина след удара в лодката, споменът беше много болезнен.) Вместо това бе казала, че това няма да реши нищо. Ужасяваше се при мисълта, че Джейк може да си тръгне от тях. Още не беше заплашил, че ще го направи, но изглеждаше ужасно зрял за своите петнайсет години и тя не се съмняваше, че ще може да се грижи за себе си, пък и Марк си бе тръгнал от вкъщи само на осемнайсет. Но той не бе имал здраво семейство, което да го обича и защитава. Само дето нейното здраво семейство май не се справяше блестящо…

Джейк продължаваше да се дистанцира. Гледаше сам телевизия в стаята си, на масата не обелваше дума и дори не пожела да иде с тях в „Планета Холивуд“, за да отпразнуват заедно отличното представяне на Оли на изпитите за втория срок. А за рождения си ден беше отказал да предприеме каквото и да било.

Тес му предложи да заведе приятелите си да карат скейтборд в Батърси — щеше да му даде пари да хапнат пица след това — но Джейк отвърна, че рождените дни са тъпотия. Тес реши, че торта със свещи ще изглежда малко глупаво и не купи. Но той се прибра от училище и измърмори: „Значи не сте си направили труда за торта, а?“. После се прибра нацупено в стаята си. Хати се разплака, защото му бе приготвила една сплескана торта и му бе увила подарък в специална набръчкана хартия, ала той не го отвори, докато Тес не го накара много по-късно. Марк го подкачи на вечеря, казвайки: „Ето го и нашият мълчаливец!“, а когато Джейк помоли Хати да му подаде маслото за печения картоф и баща му възкликна: „Я, момчето проговори! И това ако не е чудо!“, той бутна стола назад и без да пророни дума, се прибра в стаята си. Тес кипна, а Марк отговори, че му е писнало да я гледа как толерира Джейк през цялото време, сякаш е болен от някаква смъртоносна болест, след което също излезе демонстративно от кухнята.

Къщата се намираше малко встрани от пътя. Тес беше прочела няколко пъти предоставените от брокера подробности, надявайки се да изпита поне мъничко ентусиазъм. Желанието на Марк за дом в провинцията се бе подновило ненадейно. Една нощ се прибра от работа и остави мълчаливо рекламната брошура на масата пред нея, докато тя пишеше на лаптопа.

— Какво? — вдигна очи към него Тес.

— Само погледни.

Тес погледна. Беше голяма селска къща с четири спални, все още функционираща като ферма, но съществуващите пристройки щяха да бъдат разрушени след продажбата. С къщата вървяха осем декара земя, плюс възможност за още „след допълнително договаряне“. Описваха я като нуждаеща се от „известен ремонт“ и липсваха снимки на вътрешността. Тес остана загледана в брошурата дълго време. Това ли беше начинът на Марк да прехвърли мост през празнината, която постепенно и неусетно се отваряше между тях? Тя трябваше да реагира. Не можеха просто да се оставят на течението. „Добър ход — помисли си Тес. — Едно на нула за теб“.

— Брокерът каза, че можем да получим двойно повече от това, което сме платили за сегашната ни къща — обясни Марк на вечеря.

— Но той не я е виждал.

— Казах му къде се намира и колко стаи има. А също, че е в добро състояние.

Тес изсумтя:

— В добро състояние! Тя се разпада! Почти нищо не сме направили, откакто се нанесохме.

Марк не обърна внимание на думите й.

— Важното е, че това тук — той потупа брошурата — ще ни струва много по-малко и ще можем да изплатим кредита и дори да направим ремонт. Хайде, Тес, идеята не е лоша. Така ще дадем на децата нов старт и ще ги измъкнем от скапания град, а аз мога да пътувам до офиса си с влака. Какъв ти е проблемът?

— Проблемът ми е — произнесе Тес отчетливо, — че все още следвам за магистърска степен, а после ме чака и специализация. Как според теб ще го направя, ако живея в този затънтен… — тя присви очи и се взря в брошурата — Бъкингамшир?

— Можеш да пътуваш с влака като мен. Или да отложиш следването за известно време. Или да избереш друг университет, някой по-наблизо. Не е задължително да е „Кортоулд“, нали?

— Напротив — отвърна Тес спокойно. — Задължително е.

— Добре, значи ще пътуваш. Просто трябва да добавим една детегледачка в сметката.

Тес му хвърли бърз поглед. Лицето на Марк изглеждаше съвсем невинно.

— Ще се съглася да видя това място — каза тя. — Но не ме карай да реша твърдо още от сега. Това е сериозна стъпка. Ами училището за децата?

— Мислих за това — отвърна Марк гордо. — Колегата ми Чарлс живее само на десет километра оттам. Каза ми, че наблизо има отлично училище, много подходящо за нашите момчета. И е по-евтино от „Сейнт Питърс“. — Очите му блестяха.

— А Хати?

— Хати е на осем. На нейната възраст едва ли ще има нещо против да се премести от едно училище в друго. Сигурен съм, че в района има чудесни селски училища. — Той се пресегна и хвана Тес за ръцете. Тя го погледна изненадано. Не я бе докосвал от седмици. — Моля те, Тес, моля те. Не виждаш ли колко го желая? Имам нужда от чист въздух и искам да отгледаме децата си далеч от тези страхотии, за които четем и слушаме всеки ден. Искам да се занимавам с нещо полезно през уикендите, вместо да се завирам в този кокошарник, където няма място да се обърнеш. Ще е добре за всички ни, ще видиш. Като заговорих за кокошарник, ти ще можеш да гледаш кокошки.

Тес се замисли. Трябваше да подходи много тактично. Усмихна се.

— Не искам кокошки. Защо са ми?

— Пресни яйца.

— Можем да си ги купуваме от супермаркета — отбеляза тя. — Добре. Ще дойда да я видя. Но при условие, че няма да се откажа от следването, че ще ми помагаш и ще се прибираш вкъщи навреме, за да ме отменяш при нужда. Става ли?

— Става.

Джейк изръмжа.

— Толкова далеч? Защо, по дяволите?

— Баща ти смята, че се нуждаем от промяна.

— Той се нуждае от промяна. Ами училището? Ами приятелите ми? Какво изобщо ще правя там?

— Татко каза, че ще мога да имам пони — изпищя щастливо Хати.

Тес се обърна рязко.

— Татко каза — повтори Хати невинно, увивайки косата на принцеса Барби около пръстите си, — че ако се преместим в новата къща, ще ми купи пони.

— Разбира се — каза Джейк. — А на мен какво ще ми купи?

— Мотопед — отвърна Марк, навеждайки глава, за да влезе в кухнята. — Когато пораснеш достатъчно — добави бързо той, щом съзря гневното изражение на Тес.

— Това си е чист подкуп. Ами Оли, той какво ще получи?

— Не искам нищо — успокои ги Оли. — Наистина.

— Мисля, че малко прибързваме — каза Тес. Цялото семейство, с изключение на Оли, я погледна намръщено. — Дори не сме обявили, че къщата се продава. Ами ако не можем да я продадем?

— Къщата е чудесна — каза Хати. — Аз много си харесвам розовата стая.

— Ами Найджъл? — не отстъпваше Тес. Всички се обърнаха към Найджъл, който се помайваше над закуската си. Той ги изгледа обезпокоен. — Знаете, че не е селска котка. Дори не е виждал трева, да не говорим за крави. Местните котки ще започнат да го преследват и ще му викат „женчо“.

Хати сбърчи носле, готова да заплаче.

— Браво на теб — каза Марк на Тес с укор, вдигна Хати и я прегърна нежно. — Мама само се шегува, скъпа. На Найджъл ще му хареса там. Ще има сума стаи за обикаляне и много мишки за преследване.

— Селските мишки — рече Тес злобно — са много жестоки.

— Мисля, че каза достатъчно — сряза я Марк. Хати беше готова да се разреве. — Още нищо не е решено, просто ще идем да разгледаме.

„Да бе“ — помисли си Тес.

Но сега трябваше да признае, че отвън къщата наистина изглежда добре. Беше от червени тухли, в стил „Крал Джордж“, с голяма бяла врата по средата и прозорци от двете страни. Двамата с Марк се измъкнаха от колата и застанаха на калната алея, водеща към гаража.

— Не е ли страхотна?

— Рамките на прозорците са изгнили — отрони Тес.

— За бога, покажи малко ентусиазъм — изсъска Марк в ухото й.

Брокерът, чакащ на входната врата, се приближаваше към тях. Хати също беше слязла и Тес забеляза, че е обула розовите си велурени обувки, които струваха луди пари.

— Пфу! — извика Хати, когато кракът й потъна в огромна буца кал.

Тес се наведе да я вдигне, а Хати протегна напред крачета и двете й кални обувки се допряха до новото маслиненозелено сако на майка й.

— Благодаря ти, Хат — каза тя.

Оли бе излязъл послушно от колата и стоеше близо до Марк. Джейк продължаваше да седи отпуснат отзад. Тес открехна вратата от неговата страна. Марк разговаряше с брокера.

— Хайде, Джейк, ела.

— Трябва ли?

— Да, трябва. Бихме толкова път. Хайде, просто бъди мил. Татко обеща да ни заведе на ресторант на връщане.

— Чудо голямо — измърмори Джейк.

— Веднага излизай! — изсъска тя.

Марк, Оли и Хати вече бяха влезли в къщата. Когато Тес се пресегна да отвори портата, резето едва не остана в ръката й. Джейк се усмихна кисело.

Циментираната пътека към входната врата беше напукана, а от цепнатините се подаваха плевели. Край оградата отляво имаше бордюр, но беше трудно да се каже къде свършва тревата и къде започва бордюрът. Всичко се смесваше в голямо кално петно и Тес не можа да различи никакви растения, с изключение на един стар и прекалено висок розов храст.

Тя се огледа. Най-близката сграда се намираше на около стотина метра оттук и едва се забелязваше над върховете на чворестите овощни дървета в градината отдясно на къщата; клоните им бяха оскъдно поръсени с цвят, сякаш ги е навалял лек снежец. Отблизо сградата й се видя доста по-малка, с нисък, сламен[1] покрив. Освен това изглеждаше много стара. Хладният априлски вятър сграбчи сакото й и го разтвори. Тя го уви около тялото си и пое по пътеката.

Най-напред я порази миризмата — миризма, каквато не бе срещала от години и която я върна далеч в детството й. Тес затвори очи. На какво й напомняше? Пое си дълбоко дъх и изведнъж се сети — ами да, първата къща, където бе живяла с родителите си, тясна еднотипна постройка. В нейната стая имаше тапет на цветчета, отлепен точно над малката камина, където се бе образувало кафяво петно. В стаята ставаше студено, когато майка й не палеше огън, и тогава се появяваше миризмата. Миризма на влага и на още нещо — на плесен, на застоял въздух, сякаш уловен в капана на неприветливата сграда. Ненадейно изпита страх и сърцето й заби учестено.

Побърза да се отърси от абсурдното чувство. Не можеш да се страхуваш от къща. Сигурно се дължеше на овехтелия интериор, на бледото осветление и застоялия въздух — все неща, които я изпълниха със странното усещане за заплаха, сякаш се намираше не където трябва. Изпита силно желание да се обърне и да излезе.

— Тес! Ела да видиш това!

Тя последва гласа на Марк в кухнята. Стаята се намираше едно стъпало по-ниско и на Тес й се прииска да запуши носа си с ръка — толкова силно миришеше на влага. Марк стоеше до огромна готварска печка.

— Не е ли страхотна! И работи отлично, виж! — Той отвори една от вратите и на пода се посипа ръжда. Вътре Тес различи малка фурна. — На твърдо гориво. Ужасно евтино! Представяш ли си — само хвърляш въглища сутрин и тя работи цял ден. Без газ, без електричество. Невероятно.

Тес го погледна смаяно. Не говореше сериозно. Не беше възможно да е сериозен.

Но беше сериозен. Брокерът ги водеше от една мрачна стая в следващата — от стените се лющеше мазилка, електрическите ключове се люлееха на остарелите жици, подаващи се от стените като черва, а мръсните килими бяха протрити.

— Погледни дюшемето! — палеше се Марк. — Ще го изжулим с шкурка, нали, Тес? — Тя му се усмихна едва-едва.

— Каква чудесна идея — обади се брокерът. — А сега ми позволете да ви покажа стаите горе…

Те го последваха послушно. Нямаше стъпало, което да не скърца.

Хати сграбчи ръката на Тес с думите:

— Малко е страшно, нали, мамо?

— Не, миличка. Просто… о, божичко, внимавай!

Изящните перила от ковано желязо внезапно поддадоха. Едно парче се откъсна и падна на пода в коридора. Подскочи два пъти и се изтърколи към входната врата. Тес се залепи за стената отдясно на стълбите и възкликна:

— Господи, Марк! Хати можеше да се облегне на тях!

— Съгласен съм, че това е едно от нещата, които се нуждаят от малко внимание — благоволи да признае брокерът.

— Елате да ви покажа спалните.

Тес стисна силно ръката на Марк и изсъска:

— Тази къща е като смъртоносен капан. Въпрос на време е да ни убие.

— Не бъди толкова черногледа — отвърна Марк, усмихвайки се на брокера, и прошепна в ухото й: — Твърдо си решила да я намразиш, нали?

— Не е вярно — изсъска отново тя в отговор, но той вече се бе отдалечил.

— Страхотен изглед — каза Джейк, поглеждайки през прозореца на стаята отзад. Дори Тес трябваше да признае, че се открива красива панорама — с вълнистата земя, далечния хоризонт и просторното небе.

— Какво голямо небе! — възхити се Хати.

Беше студен, облачен ден, но докато гледаха, лъч светлина прониза внезапно гъстите сиви облаци и огря полето отдолу. Приличаше на ръка от злато, протегнала се към земята.

— Виж, мамо! Дъга!

Наистина беше дъга — толкова ясна, че се различаваше всеки отделен цвят; голяма, докосваща земята дъга, а не губеща се зад сградите, както щеше да е в Лондон.

— Много е красива — каза Хати замечтано. — Мога ли да я пипна?

— Никога не можеш да стигнеш дъгата — отвърна Оли. — Това е мираж.

— Какво е мираж?

— Нещо, което не можеш да стигнеш, глупаче — обясни Джейк.

— А това са вградените гардероби. — Брокерът се пресегна, за да отвори една от вратите. Беше заяла.

— Да опитам ли? — предложи Марк и напъна старата махагонова врата.

Тя поддаде внезапно и отвътре се изсипаха безброй стари вестници.

Брокерът се прокашля.

— Възрастният господин, който живееше тук, си падаше малко вехтошар — призна той.

— Какво стана с него? — полюбопитства Тес. — Още ли живее тук?

— О, не! Грижеше се сам за стопанството след смъртта на родителите си, но после и той почина, съвсем внезапно, преди около два месеца.

— Къде почина?

— О, тук. Всъщност в това легло.

Всички се обърнаха и погледнаха ужасени.

— Бррр! — настръхна Оли.

— Супер! — възкликна Хати.

— Ще видим ли и останалите стаи?

Тес отдавна копнееше за чист въздух, когато най-сетне излязоха навън. Наистина, къщата не беше лоша, но щеше да глътне много пари. Със сигурност трябваше да сменят електрическата инсталация — старата изглеждаше смъртоносна, а кутията с бушоните в кухнята беше направо допотопна. Печката, толкова впечатлила Марк, също трябваше да си замине и да бъде сменена от комбинирана готварска — несъмнено голям разход, но Тес не се виждаше да стъква огън рано сутрин. „Чакай малко — изведнъж си помисли тя. — Приемам това почти като свършен факт. Не желая да живея тук. Не желая да прекарам живота си, гледайки през прозореца към калта отвън. Искам си големите улици. Искам си универсалните магазини. Искам си добрите ресторанти. Искам да мога да си купувам сирене рокфор, когато пожелая. Искам да мога да изляза и да пия кафе лате, да гледам как хората минават край кафенето, да пазарувам на Риджънт Стрийт по Коледа и да възклицавам очаровано при вида на празничните светлини. Искам да мога да водя Хати в «Пица Хът» на обяд, да гледам последните театрални постановки и да си мечтая за луксозна къща до парка Комън. Не Искам Да Живея Тук! А и децата сигурно ще умрат от скука“.

— Мамо, много ми харесва тук. — Очите на Оли блестяха през стъклата на очилата. — Има въжена люлка в овощната градина и една стара дървена къща. Ела да видиш. — Той я хвана за ръката. Двамата нагазиха калта към градината.

— А това е кокошарник — обясни Оли плахо. — Можем да отглеждаме кокошки.

— Лисиците ще ги изядат — каза припряно Тес.

— Не и ако заключваме през нощта. О, мамо, моля те! Тази къща направо е фантастична!

Тес се извърна, за да предпази очите си от внезапния лъч ярка светлина. До краката си забеляза няколко цъфнали иглики. Никога не забелязваше игликите у дома. Огледа пространството зад къщата. Градината продължаваше до един паянтов стълб и дървена ограда, а после имаше малко оградено място за коне, което в момента граничеше с отблъскващи селскостопански постройки. Слънчевата светлина се премести мързеливо и за един великолепен миг хълмовете наоколо заблестяха като позлатени.

Марк застана до нея и прошепна усмихнато:

— Виж ги.

Тес проследи погледа му. Хати се беше облегнала на дънера на едно плодно дърво и удивено разглеждаше разтворила се пъпка цвят. Над нея се клатеха чифт крака. Бяха облечени в панталоните на Джейк.

— Можеш да се качиш още по-високо — чу се гласът на Оли. Краката изчезнаха и дървото започна да се клати.

— Слизайте долу! — извика Тес. — Ще се нараните.

— Остави ги на мира — каза Марк. — Нека си играят. — Уви ръце около раменете й и ги кръстоса пред гърдите й. Тя се облегна на него.

— Не виждаш ли колко им харесва? Тук ще им е по-добре, сигурен съм.

— Хммм! — измърмори тя. — Ами всички неща, които трябва да се поправят?

— Козметични промени — рече Марк нехайно.

— Козметични?! Повече ми прилича на сърдечна хирургия. Буквално трябва да изтърбушим това място.

— Значи вече си мислила по въпроса?

— Не — каза тя твърдо. — Не съм. Идеята е идиотска и няма да участвам в нея.

— Прекрасно — отвърна Марк. — Ела сега да видиш мястото, което съм определил за работилница.

— Но ти нямаш никакви инструменти.

— Не още — усмихна се той.

[1] Става дума за специално сламено покритие. — Б.пр. ↑

Двадесета глава

— Не можеш да си тръгнеш. Няма да те пусна.

— Още нищо не е окончателно, Марджи. Само проверяваме пазара, за да видим колко можем да вземем за къщата, ако — и това е едно голямо „ако“ — решим да продаваме.

— Но това е равносилно на продажба. Веднага ще я грабнат. Прекрасна е!

— Не, не е. Прилича на кочина.

— Може би се нуждае от малко ремонт, но, господи, това е къща и е близо до парка. Ще има много желаещи. О, Тес! С кого ще си говоря? Вече няма да мога да звъня и да ти се жалвам, без да се притеснявам, че те отегчавам с бърборенето си.

— Благодаря.

— Не, наистина. Отегчавам ли те? Да, разбира се, но не ми пука и затова сме толкова добри приятелки. Господи, Тес, не можеш да се местиш в някаква си ферма в Кално село или където там се намира. Ще се захванеш с лов, ще си купиш кадифена кордела, ще започнеш да носиш обувки с нисък ток и накрая съвсем ще подивееш.

— Не всеки, който живее в провинцията, подивява.

— Напротив. Живеят там, заобиколени от кал, и предпочитат да ходят пеша, вместо да шофират, а асфалтираните им алеи се броят на пръсти. Няма да има с кого да си пия капучиното. Съжалявам, но не те пускам.

— Хайде, стига! Имаш Ванеса.

— С Ванеса съм приятелка само заради теб.

— Не е вярно!

— О, Тес, чудесно знаеш, че тя е снобка и половина. Помисли си само какво стана с поканата й да идем в шибания Сен Жан дьо Люс. Захвърли ни заради проклетата Люсиен: „Аз съм омъжена за Оскар, който току-що продаде компанията си за дванайсет милиона“. И това ако е женска солидарност, здраве му кажи!

— Да, но ти приемаш това у Ванеса, нали? Приемаш факта, че щом получи по-добро предложение, ще те изрита. На това се дължи чарът й донякъде.

— Не и за мен. Виж, имам фантастична идея. Защо не оставиш Марк да се премести с децата, а ти да живееш тук през седмицата? Можеш да живееш при мен! Помисли си — не е ли чудесно! Щом Марк смята, че е толкова лесно да се намери детегледачка, тогава да живее там с нея, тя ще се оправя с децата, а ти ще продължиш следването си в Лондон и ще ги виждаш през уикендите. Може би ще се разбираш повече с децата си, ако ги виждаш само от време на време. Помисли си за фактора „промяна“. От нас се очаква да прекарваме твърде много време с децата си. Според мен трябва да има една задължителна година родителско отсъствие, щом отрочетата ни навлязат в най-отвратителната си тийнейджърска фаза. Като стана дума за тийнейджъри, как е Джейк?

— Много по-добре — отвърна Тес. — Вече ни говори. Нали се сещаш, отваря уста и общува с думи. Още не мога да повярвам. Май се дължи на мисълта за преместването. Марк също е много по-щастлив и цялата атмосфера вкъщи е различна. Всъщност това е, което ме кара да се съглася с идеята. За да са доволни всички останали.

— Но ти щастлива ли си?

— Честно да ти кажа, не знам — каза Тес замислено. — Все едно седя в лодка и съм се оставила на течението. Не ми се иска да е така, но чувствам, че нямам друг избор, че ако греба срещу него, само ще си хабя силите.

— Това не ми звучи много самостоятелно.

— Знам. Звучи напълно абсурдно, но имам чувството, че отново се загубвам. Когато започнах следването, сякаш облаците се разсеяха и внезапно видях коя съм. Все едно си изгубил личността си за петнайсет години, но после завиваш зад ъгъла и я намираш, и си мислиш: „Да, ето този човек съм аз. Познавам го. Дори го харесвам“. Всяка сутрин през първия срок се събуждах с огромно желание за живот — знам, че звучи банално, — а не с вечното: „Раницата за училище на Хати, обувките за ръгби на Джейк, да платя телефона…“. Вместо това си мислех: „Есе, бележки, пари за обяд“. И макар че не звучи кой знае колко вълнуващо, това бяха все неща, засягащи мен, а не други хора. През последните петнайсет години вършех всичко само за другите, не за мен. Тъкмо се преоткрих, и пак трябва да захвърля всичко.

— Нали бракът означава точно това — сбогуване с предишното „аз“?

— Да, но ти се измъкна — разведе се с Мартин. И основната причина беше, че ти е омръзнало да живееш живота си чрез него, права ли съм?

— Донякъде. По-скоро беше фактът, че ако продължа да живея още един ден с него, ще трябва да се самоубия. Или да убия него. Не се шегувам, Тес, наистина ми се струваше, че съм се затрила напълно. Ти казваш, че си загубила личността си, но с Мартин бяхме стигнали до положение, когато се страхувах да си отворя устата. Аз и страх, представяш ли си! Улавях се как преди да заговоря, внимателно претеглям какво ще кажа и как може да реагира той. Все едно да ходиш по яйчени черупки. Той вечно имаше лошо настроение и ме дърпаше към дъното със себе си. Не мога да ти опиша какво облекчение е да съм сама. Останах с него толкова дълго единствено заради момичетата. Все си мислех: „Той им е баща и те го обичат“. Насилвах се да се справям с факта, че той никога не е щастлив и явно не ме харесва особено, и стоях с него заради тях. Но накрая осъзнах, че те вече са достатъчно големи, виждат, че живея в лъжа, и ме съжаляват за това. Толкова е трудно да запазиш достойнството си, когато постоянно се извиняваш за собственото си съществуване.

— Но не ти е лесно да си сама, нали?

— Не. Ала е дяволски по-добре от преди. Понякога се чудя дали изобщо е възможно мъжете и жените да живеят заедно. Искам да кажа, че бракът май не е нормално състояние. Нашите майки е трябвало да го правят — защото съпрузите им са ги издържали. Но когато живееш с някого известно време и не се разбирате, а си принуден да правиш компромиси, понеже сте обвързани, тогава напрежението е огромно. Слава богу, днес жените не са длъжни да поемат всичкия боклук, който мъжете изсипват върху тях. Не се нуждаят от платежоспособни половинки, могат да си изкарват хляба и сами, тъй че защо им е някой мързелив мъж, очакващ от тях да му слугуват? Не е нормално.

— Но алтернативата е самота. Хайде, стига! Пък и не всички мъже са такива. Познавам няколко изключително добри мъже, които споделят всички задължения вкъщи и са мили и общителни.

— А ти харесваш ли ги и би ли се омъжила за тях?

— Не — призна Тес. — Много са скучни.

— Пък и човек не е самотен, когато има деца — заключи Марджи.

— Майка ми няма да се съгласи с това — отвърна Тес. — Според нея ти си длъжна да останеш до съпруга си и в добри, и в лоши дни. Разбира се, с мъжете се живее трудно, но ти трябва да намериш съответния подход, защото имате общи деца, и ако си малко по-дипломатична, можеш да си живееш живота. Тя смята, че днешните жени са изгубили умението си да се оправят с мъжете. Вече не сме били склонни да правим компромиси.

— Но защо да се оправяме с тях? — ядосано възрази Марджи. — Да не са някакви скапани риби? Защо да изпълняваме всичките им прищевки, да ласкаем егото им и да преглъщаме лошото им настроение, понеже, видите ли, те имали сперма и от време на време ни подхвърляли по някоя добра дума? Ако можех да започна отначало, щях да предпочета изкуственото осеменяване. Като при пилетата.

Тес се засмя и възрази:

— Ами любовта? Какво ще кажеш за факта, че един мъж и една жена могат да се обичат и да останат женени и в добри, и в лоши дни, както би се изразила майка ми. Това не говори ли за чистота в отношенията? Не мислиш ли, че най-красивото нещо на света е да видиш старец и старица, хванати под ръка на улицата?

— Не — каза Марджи твърдо. — Веднага ще си помисля, че тя цял живот е правила компромиси и сигурно копнее за смъртта на дъртия негодник.

Тес подсвирна.

— Говоря сериозно, Тес. Когато една жена остане сама известно време, осъзнава колко благословен може да е животът. Мъжете просто изсмукват времето ни, като ни карат да полагаме безсмислени усилия.

— Защо ги харесваме тогава?

— Примитивен инстинкт. Първична реакция. Няма нищо лошо в това да спиш с тях… искам да кажа, че аз например не бих могла да спя с жена. Жените сме големи бърборани. Толкова ще сме заети да обсъждаме новата си покупка от магазина за луксозно бельо, че никога няма да стигнем до леглото. С мъжете няма какво толкова да си говорим, затова веднага минаваме към действие.

— Аз разговарям с Марк.

— Нима? Също толкова добре и лесно както с мен?

— Да… Не — призна неохотно Тес. — Права си. Понякога се улавям как репетирам разговорите си с него. Защото знам, че всички неща, които искам да обсъдим — например как се справят децата в училище или какво съм научила през деня в университета, и дали не трябва да пребоядисаме кухнята, преди продажбата — са му скучни. Затова подхождам дипломатично и понякога той се съгласява, а понякога — не. Всяка вечер, като се върне, го питам: „Добре ли мина денят ти?“, но той никога не ми казва всичко. Само от време на време споделя някои неща от работата си и на мен ми е приятно, защото е много забавен. Но през повечето време не си прави труда, казва, че цял ден се е занимавал с глупости и ни най-малко иска, като се прибере у дома, да обсъжда проблемите в компанията. Казва, че когато се прибере вкъщи, иска само да си почине, а разговорът не бил почивка, натоварвал го. Когато аз му разказвам как е минал моят ден, знам, че му е досадно и не дава пет пари. Да успеем да предизвикаме едновременен интерес един към друг е все едно да чакаме две планети да се сблъскат. Извинявай, сигурно те отегчавам.

— Какво? Стана ли време да си вървя?

— Благодаря ти.

Двадесет и първа глава

Връзката по мобилния беше слаба и накрая съвсем се разпадна.

— Какво? Не те чувам. Повтори, Марк.

— Доктор Уилямс иска да се срещнем с него.

— О, по дяволите! Имам толкова работа в момента! Трябва да свърша темата днес следобед. Специално уредих Хати да остане у Клара, а момчетата ще са у приятели. Не мога да зарежа всичко и да хукна към училището.

— Да не мислиш, че аз мога? Имам съвещание на директорския борд днес следобед, но той настояваше. Казва, че било много спешно. Съжалявам, Тес, но мисля, че трябва да идем.

— По кое време?

— Ще се срещнем там в три.

— Той каза ли за какво става дума?

— Не, само настояваше, че е спешно. Всъщност не беше той, а секретарката му.

— О, боже! — възкликна Тес.

Затвори работния файл и изключи лаптопа. Почти беше довършила едно есе, в което бе изляла душата си. Наистина й доставяше удоволствие да изследва нещата в дълбочина — сякаш попадаше в друг свят, където бяха само нейните пръсти върху клавиатурата и спешната нужда да запише живите образи, факти и чувства, които се тълпят в главата й. Потъвайки в този свят, можеше да се абстрахира от всичко останало, дори и от необходимостта да намаже Найджъл с лекарство за обезпаразитяване. Нищо друго в живота й не й даваше това чувство, беше като наркотик. Когато децата или Марк я прекъсваха в такъв момент, тя трудно се откъсваше — чувстваше се като извадена от строя и се дразнеше от исканията и гласовете им.

Все по-често се улавяше да си мисли: „Какво би направила Берта в подобна ситуация?“. Тази жена се превръщаше в неин арбитър, което малко я плашеше — все пак беше мъртва. Но се оказа полезен барометър. През повечето време я съветваше да отстоява желанията и позициите си.

В момента Тес се опитваше да установи кои галерии излагат творбите на Берта — трудна работа, защото много от тях се намираха в частни колекции. Надяваше се да убеди сегашните собственици да отстъпят временно платната й за една голяма изложба. Все повече се въодушевяваше от идеята да предложи на някоя от големите лондонски галерии да направи специална изложба — беше сигурна, че Бруно ще й помогне с връзките си.

По пътя към училището мисли много малко за Джейк. Мислеше повече за себе си и за своите мечти. И се чувстваше виновна, че изобщо мисли за себе си.

— Закъсня.

— Имах да довършвам нещо.

— Вися тук от десет минути. Хайде да влизаме.

„И аз се радвам да те видя“ — помисли си Тес.

Доктор Уилямс седеше мрачно в своя кабинет, с изражението на съдия, който се кани да влезе в ролята си. Стана да ги посрещне, след като бяха въведени от видимо смутената секретарка.

— Боя се, че имам неприятни новини — каза той.

— Отново се е сбил? — предположи Марк, изглеждайки необичайно блед.

— Страхувам се, че е по-лошо. — Директорът се наведе към тях. — Съжалявам, но се налага да говоря направо. Джейк носи дрога в училище. И я продава на другите ученици.

— Какво?! — извика шокирано Марк.

Тес затвори очи. Разбира се. Разбира се, че това беше причината. Как можеше да е толкова сляпа?

— Каква дрога? — чу се тя да пита с необичайно спокоен глас.

— Разни хапчета. Екстази. Форма на амфетамина. Не е смъртоносна, разбира се, но може да е доста опасна.

Парите. Нищо чудно, че Джейк имаше пари. Явно купуваше дрога отнякъде, от някого, и я носеше в училище, за да я продава, и през цялото време също я е вземал — превъзбудата, бързото говорене, внезапното желание за сън, потното лице… А те си мислеха, че това не може да се случи на тях, че е нещо, което се случва на другите деца, на другите семейства, не на възпитани деца, които посещават скъпи частни училища и живеят в къщи съвсем близо до парка Комън в Клапам.

— И? — каза Марк.

Тес го погледна. На лицето му бе изписан израз, който не беше виждала никога досега. Ярост, дива, сляпа ярост. Веднага й мина през ума, че трябва да защити Джейк. Марк щеше да го убие.

— Много се боя — чу тя гласа на доктор Уилямс, — че не можем повече да го оставим тук. Разбирате, нали? Той е момче, което наистина има много голям потенциал, но мисля, че този път премина границите на допустимото. В нашето училище имаме ясно правило — всяко дете, заловено да продава наркотици, се изключва.

— Той знае ли?

— Да, знае, че говоря с вас в момента. Сигурен съм, че знае и какви са наказанията. Но има и още нещо.

— Какво? — попита Тес с треперещ глас.

— Задължени сме да информираме полицията. Възможно е да повдигнат обвинение.

— Господи! — изстена Тес.

Марк се пресегна, хвана я за ръката и я стисна здраво.

— Къде е Джейк?

— Долу, в залата за събрания. Класният му е с него.

— Сега ли трябва да се обадите в полицията?

— Вече е направено. Скоро ще се свържат с вас у дома. Надявам се — макар да знам, че това е малко успокоение — да не повдигнат обвинение срещу него. Количеството дрога не е голямо. Другите замесени момчета са временно отстранени.

— Не изключени?

— Те не са продавали, госпожо Джеймс. Знам, че звучи несправедливо спрямо Джейк, но има разлика.

— Може ли да го видим?

— Разбира се. По-добре да се прибере вкъщи сега, преди да свършат часовете. Нещата му вече са събрани. При неговия класен са. Наистина много съжалявам. Ако имате нужда от препоръка за друго училище, с удоволствие ще ви я дам. Сигурен съм, че това е нетипично за него.

Джейк стоеше в другия край на залата. Беше навел глава — като диво животно, очакващо финалния изстрел. На Тес й се късаше сърцето. Размени няколко думи с класния, за да се увери, че са прибрали всичко. Джейк пристъпи към тях и Тес протегна ръка към него.

— Не го докосвай!

Думите на Марк проехтяха в голямото помещение като изстрел. Тес го погледна ужасена. Джейк й отправи бърз поглед. Очите му бяха изпълнени със страх. Тя се пресегна и го улови за ръката. После погледна смело към Марк.

— Хайде — каза тя. — Да си вървим у дома.

В колата никой не проговори. Тес изпита облекчение, когато спряха на паркинга пред къщата — можеше да се занимава с друго — да свали багажа на Джейк от училище: сака за физическо, хокейния стик, спортните обувки, импрегнираното яке за влажно време, гумените ботуши. Улови се, че се чуди какво ще правят с униформата му. Можеше да я носи Оли, ако все пак не се преместят.

Вътре в къщата струпа всичко на купчина долу до стълбите. Джейк стоеше безпомощно до нея.

— Аз…

— Не казвай нищо. — Гласът на Марк прозвуча тих, задавен и… заплашителен.

Тес сложи ръка на рамото му. Всеки негов мускул беше напрегнат до болка.

— Върви долу — процеди той.

Тес го погледна в очите.

— Не можеш да разрешаваш нещата по този начин — опита се да го спре тя.

— Достатъчно дълго те оставих да го глезиш — отвърна Марк спокойно. — Явно цивилизованият ти подход не върши работа.

Тес остана за момент на стълбищната площадка. Не можеше да направи нищо. Обърна се към Джейк.

Той каза тихо, но ясно:

— Върви, мамо.

Тя не чу удара. Но чу стъпките на Джейк, който тичаше нагоре към стаята си, следван от Марк. После вратата се затръшна и настъпи тишина.

Тес седна край кухненската маса. Чувстваше се така, сякаш са й съобщили за неочаквана, внезапна смърт. Изпитваше чувство за загуба и пустота, сякаш животът й е спрял, достигайки точката на пълна лудост. Беше се провалила. Марк се беше провалил. Сигурно Джейк бе страдал много, сигурно е бил отчаян, за да направи подобно нещо. Той не беше — Тес отказваше да повярва в това — лош. Познаваше го, родила го беше, помнеше какво забавно и щастливо дете бе, макар и малко опако. А сега, кой знае защо, се беше превърнал в сина, който иска да се бунтува и да ги нарани. Защо? Сигурно те имаха вина.

Стори й се, че са изминали часове, когато чу стъпките на Марк. Изправи се, щом той влезе в кухнята. Лицето му белееше като платно. Седна край масата. После се отпусна върху нея, заравяйки лице в ръцете си. Тес отиде до него и колебливо постави длани на раменете му. Наведе се напред и опря главата си в косата му.

— Ударих го — каза Марк тихо. — А се бях заклел, че никога няма да го направя пак.

— Къде е той?

— В стаята си. Остави го. Поговорихме… малко. Казах му, че трябва да разбере защо го ударих и че много ни е разочаровал. Разбираш, че не можех да постъпя другояче, нали?

Тес понечи да каже „Да, знам“ и да го успокои. Но после си помисли: „Само че аз не вярвам в това. Според мен е ужасно неправилно да го удариш в такъв момент и да го отчуждиш още повече. Току-що са го изгонили от училище, а ти се опитваш да го прогониш и от нас“. Затова не каза нищо и се отдръпна.

— Ще ида да го видя — рече накрая тя.

— Остави го, моля те.

— Не.

— Тес, за бога, не ставай глупава! Само ще влошиш нещата.

— Остави на мен да реша — отвърна тя.

Джейк седеше на леглото. В ръцете си държеше едно старо мече, същото, което беше спало всяка нощ в бебешкото му креватче, мечето, което се беше преместило с него в първото му легло, а в последните години седеше върху затрупания с вещи перваз, накипрено с училищна вратовръзка и бейзболна шапка. Джейк го притискаше към гърдите си. Беше се втренчил в пространството и се люлееше напред-назад. Не вдигна очи, когато Тес влезе в стаята. Върху бузата му имаше ясен червен отпечатък.

Тя приседна внимателно до него.

— Още не си го забравил.

Джейк погледна надолу към мечето и отвърна:

— Не съм.

— Оли скоро ще се прибере. Какво смяташ да правиш?

Той вдигна поглед.

— Все ми е едно.

— Длъжни сме да му кажем.

— Сигурно е разбрал.

— Защо, Джейк, защо? Знаеш каква глупост са наркотиците, толкова сме говорили за това. Знаеш, че дрогата е за неудачниците, самият ти си го казвал. Нямаш нужда от пари. Получаваш всичко, от което се нуждаеш. Защо го направи? Заради тръпката? Или мразиш училището? Моля те, Джейк, отговори ми, просто се опитвам да си обясня.

— Да си обясниш, за да може всичко да си дойде на мястото и двамата с татко да се върнете към нормалния си живот и всичко да продължи както досега.

— Какво лошо има в това?

— Защото никой не ме чува! Никой не си дава сметка какво чувствам. Винаги ме карате да чувствам, че аз съм лошият, аз съм непослушният, аз съм този, който вечно обърква нещата, за разлика от безупречния Оли и прекрасната Хати. Имате ли представа какво ми е? Какво е да растеш като някакъв парий? Знам… просто знам, че ти и татко ги обичате много повече от мен. Не съм умен като Оли и никога няма да успея да ви накарам да се гордеете с мен! Защо тогава да не оплескам съвсем нещата, така поне ще се позабавлявам малко! Наистина се радвам, че ме хванаха, мамо, исках да се случи, просто за да видя изражението върху глупавите им лица. Мразя това училище. Мразя снобеещите учители с мазните им лица и големите очаквания: разбира се, вие ще постъпите в университета, разбира се, ще получите добра работа в Ситито, ще се ожените за някоя богата глезла и ще имате 2–3 деца, за да свършите по същия шибан начин като родителите си. Не го искам, мамо. Искам нещо различно. Чувствам — той се удари силно в гърдите със свит юмрук, — че съм различен. Различен съм от останалите. И от всички в това семейство. И знам, че никога, никога няма да ме приемете. Вие не ме искате. Никога не сте ме искали.

Той спря задъхано и й обърна гръб.

„Божичко — помисли Тес, — наистина ли се чувства така? Колко сме оплескали нещата!“

Тя постави ръка на рамото му и каза нежно:

— Не бива да мислиш така. Ти си нашето първородно дете. Разбира се, че те обичам, и то много, но ти си специален. Познавам те най-дълго от всички и знам, че това не си ти. Не си ти, Джейк. Не вярвам, че наистина се чувстваш така. Може би другите двама са по-лесни. — Джейк изсумтя. — Но това изобщо не означава, че аз и татко те обичаме по-малко. Просто мислехме, че е от възрастта и че ще го израстеш. Нямах представа, че се чувстваш така. Как да ти се реванширам? — „Аз съм майка — помисли тя. — Длъжна съм да оправя нещата. Но не знам как.“

— Ти не си виновна — отвърна Джейк. — Татко е причината.

— Какво?!

— Той все няма време за мен. Преди ме водеше на футболни и ръгби мачове, а сега на преден план е само Оли с неговия крикет. Преди гледахме телевизия заедно. Сега татко все няма време или вечно работи. Винаги е зает или го няма. Когато ме погледне, ми се струва, че ме мрази. Защото аз вечно оплесквам нещата. Всичко ми се струва безсмислено. Всеки ден се събуждам със страх и си лягам със страх. Ти не знаеш за какво мечтая, мамо. Сигурно не съм наред. Чувам ви как си крещите с татко и знам, че е заради мен. Той не ме иска тук.

— Не се караме заради теб. Изобщо не е това. Татко ти те обича много.

Джейк мълчеше.

— Просто тази година сме малко изнервени, знаеш го.

— Не е само тази година. От години е така. Вече не искам да живея тук.

— Но къде ще идеш, миличък? Не ставай глупав. Твоето място е тук, ще видиш, че ще оправим нещата. Ще ти намерим друго училище.

Джейк се засмя презрително.

— О, не! Аз се провалих. Татко ми го каза ясно — никакво частно училище повече.

— Това не е вярно. Ако се налага, аз самата ще намеря пари за добро училище и лично ще ги накарам да те приемат.

Джейк й се усмихна.

— Наистина ли ще го направиш?

— Ти само гледай. Но при едно условие.

— Знам. Никакви наркотици.

— Никакви. Говоря сериозно.

— Дори цигара марихуана?

— Джейк, не е смешно! Хайде да слезем долу и да изпием по едно кафе.

— Не. — Кръвта, която се бе появила в бузите му, се оттече. — Ще сляза, когато татко се махне. Става ли?

— Става. Но двамата трябва да си поговорите. Аз не мога да го направя вместо теб.

— Знам — отвърна Джейк. — Но мисля, че сега е негов ред да се извини.

— Знаеш какво означава това, нали?

— Какво? — Тес стоеше с гръб към Марк и слагаше чайника на печката.

— Трябва да се преместим. Тук вече няма подходящо училище за него. В общообразователното ще е още по-зле. Пък и така ще го измъкнем от изкушенията и копеленцата, които му продават наркотици.

— Наистина ли мислиш, че това е отговорът? — Тя се обърна рязко и го погледна.

— Да — отвърна Марк студено. — Мисля. Крайно време е и ти да спреш да го галиш с перце. Ако разбера, че заставаш на негова страна и омаловажаваш всичко, което съм му казал, не отговарям за реакциите си. Истината е, че му липсва дисциплина, Тес. Дисциплина и нищо друго.

— Не, не е това — каза тя. — Има нужда от любов. Твоята любов.

— О, боже! Спести ми сълзливия си университетски подход! Той мисли, че може да прави каквото си иска, защото ние винаги ще му прощаваме, ти си го възпитала така и той знае, че винаги ще го покриваш.

— Ами ти?

— О, не, няма да ти позволя да ме забъркаш в това. Винаги съм казвал, че има нужда от по-твърда ръка. Ти казваше: Не го бий, така постъпват глупавите и назадничави австралийци, нека го направим по чистичкия начин на средната английска класа и всичко ще е наред. Чудесна работа свърши, няма що! Изключиха го за продажба на наркотици. Съжалявам, ако звучи малко грубо за деликатните ти сетива, но това е горчивата истина. И сега ще оправим кашата по моя начин. Няма да излиза повече, докато не се преместим. Няма да се вижда с приятели. Никакви футболни мачове, никакво кино, никакво мотаене по магазините. Ще стои тук, където можем да го държим под око, и ще продължава да учи — сигурен съм, че от „Сейнт Питърс“ ще помогнат. А щом се преместим, ще му намеря училище с възможно най-строги правила, и никакво глезене повече. Като си помисля как ти отвръщаше напоследък, не мога да повярвам, че сме го търпели.

— Грешиш.

— Какво искаш да кажеш, по дяволите?

— Казвам, че грешиш. За всичко. Една от причините да се държи толкова лошо е, че го пренебрегваме. Отнасяме се с него като с аутсайдер, като със злодея в семейството. Оли и Хати получават необходимото внимание, а Джейк — съвсем малко. Ако сега го заключиш и го изолираш от всички, просто ще го отдалечиш още повече. В момента трябва да се качиш горе и да поговориш с него, да му покажеш, че каквото и да е направил, ти го обичаш и ще му вярваш в бъдеще.

— Не.

— Моля?

— Няма да го направя. Няма да ти позволя да ми казваш как да се отнасям със собствения си син. Крайно време е да се чуе моята дума в тази къща. Ще се преместим и решението ми не подлежи на обсъждане. А сега трябва да се връщам на работа. Не се занимавай повече с него, Тес. Нека поседи малко сам и дано проумее какво причинява на семейството.

— Много грешиш — отвърна тя.

Той поклати отчаяно глава и без да каже дума, излезе.

Двадесет и втора глава

Джейк лежеше с Франческа на тясното й легло. Мечетата и другите плюшени играчки, които бе настояла да запази, въпреки скорошния ремонт на стаята й в стил шейсетте години (с големи абажури и лилави тапети), бяха паднали на пода. Дайдо пееше протяжно от CD плейъра. Бяха заключили вратата, макар Франческа да знаеше, че майка й няма да се прибере поне още един час.

— Къде мислят, че си?

Джейк стисна ръката й силно и промърмори:

— В библиотеката.

Франческа се засмя и като се облегна на лакът, се втренчи в него. Джейк лежеше по гръб, забил поглед в тавана. Тя колебливо прокара пръсти по устните му. Той я придърпа доста грубо и телата им почти се сляха. Уви единия си крак около нея, за да я задържи плътно до себе си, и прошепна:

— Виж. Пасваме си идеално.

Франческа се дръпна лекичко и го погледна. Сърцето й биеше учестено и все пак се чувстваше учудващо спокойна, сякаш този момент би могъл да продължи безкрай. „Ако умра сега — рече си тя, — ще умра щастлива“.

— За какво си мислиш? — попита Джейк.

Тя му се усмихна, върху бледото й лице очите й изглеждаха огромни.

— Няма да понеса да се разделим.

— Не го казвай сега. Имаме още цял час. — Той я улови за брадичката и наведе лицето й към своето. Започна да я целува бавно и много нежно: по клепачите, по бузите, накрая устните му спряха върху нейните.

— Нали не възразяваш? — каза тя тихо.

— Не — отвърна той. — И без това е рисковано. Баща ми направо ще ме убие.

— А мама ще убие мен.

— Ти искаш ли? — попита Джейк.

— А ти как мислиш?

— Правила ли си го? Изобщо?

— Не.

— Ти си първият човек — прошепна той, — когото наистина обичам. Освен майка ми.

— Ами баща ти?

— Не мисля. — Джейк премести ръка върху избледнелия, ала все още забелязващ се червен белег на лицето и го потърка.

— Разбирам те — отвърна тя. — И аз не обичам баща си. Той е негодник. Мисли си, че може да купи любовта ни.

— Колко често го виждате?

— Веднъж на две седмици. Затрупва ни с подаръци, сякаш така ще оправи нещата.

— А майка ти какво мисли?

— О, тя го мрази. Винаги го е мразила.

— За нищо не стават, нали? Нашите родители?

— Не бяха голям пример — съгласи се Франческа. — Не съм сигурна дали изобщо ще се омъжа някога. Не искам детето ми да се чувства както аз, когато мама и татко се разделяха. Сега вече съм добре, но разводът им беше ужасен. Ти си щастлив, че майка ти и баща ти още са заедно.

— Не знам. Много се карат. Най-вече заради мен — добави той с мрачно удовлетворение.

— Защото си лош — усмихна му се тя.

— Колко лош?

— О, много лош.

Франческа облегна глава на рамото му. Джейк опря устни в косата й. Миришеше на чисто и беше пухкава от шампоана.

— Искам да заспя така.

— По-добре недей. Мама скоро ще си дойде.

— Можем поне да си представим. Нали? — И я зацелува бавно, докато тя вече не беше сигурна къде свърши той и започна тя.

Двадесет и трета глава

Гласът на Марк, идващ точно над главата й, звучеше, изпълнен с ентусиазъм.

— В това място има голям потенциал!

— Какво виждаш? — извика Тес.

— Много слама и… пфу, миши изпражнения, струва ми се. Но е много просторно и мисля, че този таван може лесно да се свали. — Той удари по-силно с крак по пода и върху главата на Тес, подобно на снежинки, се посипа бял прах от мазилката.

— Може ли да се кача? — извика отново тя.

— Да, но внимавай. Стълбата е много паянтова.

Тес постави предпазливо единия си крак върху най-долното стъпало на съмнителната дървена стълба, водеща към таванското помещение, разположено непосредствено над кухнята. Беше се съгласила с Марк, че кухнята е твърде малка, но не бе съвсем сигурна дали одобрява свалянето на целия таван. Вече имаше достатъчно хаос и това щеше да й дойде в повече. Все едно живееха сред руини от Втората световна война. Нямаше къде да се седне, всичките им мебели бяха увити в прашни чаршафи и навсякъде се виждаше тънък слой прах от ремонта. Стомахът й беше започнал да се бунтува срещу готовата китайска храна, бургерите и рибата с пържени картофи от една каравана, която идваше в селото всеки четвъртък вечер. Разбира се, децата намираха това за страхотно, но Тес се чувстваше така, сякаш никога няма да може да се изчисти — нито отвътре, нито отвън.

Много внимателно се промуши през отвора за таванското помещение. Въздухът беше застоял, а от старите греди висяха плътни завеси от паяжини. Изправи гръб и заопипва с крак дъските на пода.

— Виж това! — възкликна Марк. Държеше стара цигарена кутия. — Истинска антика! А това с вестник от 1942 година!

— Страхотно — отвърна Тес иронично.

— Тес, това е история! Не ти ли е интересно?

Тъкмо се канеше да му каже, че е по-скоро развалина, когато кракът му хлътна в прогнилите дъски на пода.

Живееха в къщата вече пет седмици и през цялото това време нямаше къде да се изкъпят. Ваната бе толкова ръждясала, че Тес забрани на всички да влизат в нея, защото имаше опасност да се заразят от тетанус. Забелязваше как хората се местят по-далеч от нея, когато сядаше във влака на път за университета. Чувстваше се като обвита от почти видим облак воня. Марк твърдеше, че щом се достигне определена степен на мръсотия, вече не можеш да станеш по-мръсен. Също както ситните плитки на главата, казваше той — беше носил такива при някогашните си младежки странствания — достигаш максимум сплъстеност и после косата ти сякаш започва да отблъсква мръсотията. Добре че Оли и Джейк можеха да си вземат душ в училище, а и Хати също разполагаше с душ след физическото. Не ги заплашваше радиоактивната степен, която Тес бе на път да достигне. Всяка сутрин се миеше в един леген, но това едва ли беше същото като продължителна, отпускаща вана. Започна да си мечтае за вана и мощен, вдигащ пара душ. Единственият изход беше да заведе децата в местната общинска баня, за да се изкъпят там. Ала не смееше. Не че беше снобка, просто тези бани не бяха чисти.

Първия път, когато отиде да пазарува в най-близкото градче, не повярва на очите си. Все едно попадна на забравено от бога място. Градчето беше построено около малък пазарен площад, ала вместо нещата, които човек би очаквал в едно сравнително богато селище на работещи в Лондон хора — например антикварни магазини и приветливи кафенета — имаше магазин за вълна с рисунка на намусена овца на витрината, друг, където продаваха антени за коли, и допотопен ресторант за бърза храна с мазни петна по прозорците. Е, добре, тя знаеше, че тук не е Лондон, но не беше очаквала чак такова нещо.

След като обиколи целия площад в търсене на деликатесен магазин — и не намери такъв — Тес заведе Хати в едно сравнително ново кафене. Вътре беше много тъмно и не се виждаше никакъв сервитьор.

— Ехо! — провикна се тя.

Появи се момче на десетина години.

— Може ли едно кафе и чаша кола? — каза тя.

— Ще питам мама — отвърна детето.

Изминаха цели пет минути, преди отново да се появи някой.

— Да? — се провикна от вратата на кухнята навъсена жена, явно майката на момчето.

— Ако може едно капучино и кола — каза Тес изнервено.

— Кафе?

— Да, капучино. Благодаря.

— Нямаме.

— Еспресо?

— Не.

Тес започваше да се забавлява.

— Кафе лате?

— Не.

— Мока.

— Не.

— Фрапачино?

— Не.

— А кола продавате ли?

— Да.

— Тогава кола и обикновено кафе. Много хубаво заведение имате. — Жената я изгледа подозрително. — Толкова просторно и светло.

Хати задърпа яростно майка си за ръката.

— Трябва ли да останем, мамо? Тук мирише.

— Сигурно е от кучето — измърмори жената.

Те се обърнаха да погледнат. До електрическата печка с един работещ реотан лежеше престаряла хрътка. Изгледа ги съжалително и поклати опашка.

— Наскоро му правиха операция и раната още сълзи — обясни жената.

— Май няма да имаме време за кола, а, Хати? Благодаря ви много. Довиждане.

— Марджи, ела и ме вземи. Не мога да намеря място, където да продават свястно капучино, няма с кого да си кажа две приказки и всеки път, щом изляза, се заривам в кал, а нямаме топла вода и не съм се къпала от седмици. Уж в провинцията било по-здравословно, а на мен ми се струва, че съм пипнала чума.

— Само не ме моли да те спасявам. Не обичам кал. Как се чувстват останалите от семейството?

— На седмото небе от щастие — отвърна Тес. — Джейк май харесва новото си училище. Оли е възможно най-умното дете, посещавало някога същото училище и следователно го смятат за малък бог, а Хати стана председател на класа.

— Ами Марк?

— Марк е открил първобитната си същност. Изглежда, естествената му среда е калта. Като започне от събота рано сутринта, та чак до неделя вечерта — все човърка нещо отвън, облечен с груба работна риза — мести огромни купчини пръст, планира нови стени и плетове.

— А ти?

— Аз седя вътре до камината и се опитвам да пиша на лаптопа с премръзнали пръсти. Тук още е студено, макар че е юни. Новите радиатори не са пристигнали, но, слава богу, бойлерът е монтиран, а готварската печка втора ръка, дето я купихме за нищожни пари, не е разопакована. Опитвам се да се оправям с разни не особено умни майстори, които влизат и излизат от кабинета ми с парчета тръби и надуват радиото до дупка. Да не споменавам семейството, дето дойде вчера на гости, за да огледа хубавичко.

— Разкажи ми.

— Джереми и Лупи — не се шегувам, така се казва — и дъщеря им Керъми, тийнейджърка. Мислех, че може да се окаже добра компания за Джейк, но не излезе нищо. Ходи на някакво скъпарско училище с пансион, слаба е като вейка — подозирам, че е анорексичка — и е ужасно невротична. Постоянно си пъхаше ръцете под пуловера и изглеждаше така, сякаш всеки момент ще избухне в сълзи, докато родителите й ми обясняваха с гласове, издаващи хроничен запек, колко хубаво си живеели тук и колко чудесни занимания имало за тийнейджърите в селото. Живеят в най-голямата къща — не са тукашни, дошли са от Фулам — но изглеждат съвсем на място, нали се сещаш — калният джип, ловът, лабрадорите, всичко, както си му е редът. Не спираха да плещят колко близки са с председателя на ловната дружинка и попитаха дали и ние не го познаваме — сякаш сме длъжни. Лупи поиска да разбере дали мога да яздя и щом казах, че не умея, издаде странен писклив звук и ме успокои, че не било страшно, защото съм щяла скоро да се науча, понеже иначе нямало да мога да се срещам с хора от сой. После Марк и Джереми започнаха да си говорят нещо неразбираемо за земя и сушене на сено, и кои видове огради са най-добрите, и дали Джереми смята, че трябва да направим нещо с мястото за конете. Идваше ми да легна на пода и да се разрева. Толкова ми е скучно. Моля те, ела по-скоро и остани малко, за да мога да си поговоря с някого за нормални неща. Не ми се обсъжда кой е най-добрият начин за монтиране на порта от ковано желязо.

— Ще дойда, когато имаш топла вода — каза Марджи със съмнение в гласа. — Как сте с отоплението?

— В момента палим огън в камините — отвърна Тес. — Много е романтично, ако не се налага да ги почистваш. Целият се покриваш в сажди, а и повечето пушат толкова, че започвам да се чудя кое е по-добре — да съм пушена херинга или замразена риба.

— Много природосъобразен живот.

— Да умреш от смях. А пък онзи много бърз влак, за който Марк толкова разпалено говореше… оказа се, че трябва да пътувам час и половина, ако, разбира се, не спре половин час без причина, като не смятам двайсетте минути, за които стигам с колата до шибаната гара. А може да стане и час, ако попаднеш зад някой четиринайсетгодишен хлапак, подкарал трактор по средата на пътя.

— Колко пъти трябва да идваш?

— Два пъти в седмицата, а останалата работа се очаква да свърша вкъщи, но през повечето време ми е толкова студено, че не мога да пипна нищо. По-лесно ми е да взема влака и да работя в библиотеката. И по-цивилизовано. Всъщност, като се замисля, май ще е по-добре двете да обядваме в Лондон. Ти какво важно нещо имаше да ми казваш, преди да те залея с подробности от Мразовитата кална ферма?

— Приятелката е бременна.

— Какво? Как?

— Как?! Чрез сношение с бившия ми съпруг, разбира се. Само на двайсет и четири е. На тази възраст е достатъчно да се отърка в него и е готова.

— Какво те засяга?

— Всъщност засяга ме. Едно е съпругът ти да живее с някоя почти два пъти по-млада от теб, и съвсем друго да започне ново семейство с тази някоя. Да не говорим за момичетата ми. Той е техен баща, за бога! Франческа се прави, че умира от щастие: „Няма ли да е страхотно да си имам малко сестриче или братче?“, но аз я заварих обляна в сълзи в стаята й. Все едно им казва: „Вие не ставате за семейство, затова ще си направя чистак ново“.

— Ти как го приемаш?

— Малко съм разстроена, предполагам — каза Марджи.

— Това на практика слага край на общия ни живот, ние сме старото семейство, минала история, да идва следващото, понеже нашето се провали. Нямах нищо против да спи с нея — сексът е стока, и то евтина, нали така — но да имат деца е нещо съвсем различно. Предполагам, това означава, че я обича. Може дори да се оженят. Представяш ли си, Тес? Моите момичета, издокарани като шаферки, да присъстват на сватбата на баща си с някаква фльорца, осем години по-голяма от Франческа. Едва ли е най-подходящият начин да учиш децата си на семейни ценности. Все едно казваш, че семейството не е важно. Ако не потръгне, няма значение, след минута ще се появи ново, като автобус.

— Но ти не искаш да се върне при теб, нали? Не си казвала на момичетата, че е възможно да се върне?

— Господи, разбира се, че не. Просто се чувствам — знам, че звучи глупаво, — но се чувствам така, сякаш отново ме е отхвърлил. Човекът започва чисто нов живот, без да му мигне окото, а аз си оставам със стария.

— Но ти харесваш живота си. Винаги си ми казвала, че си по-щастлива, откакто го няма.

— Знам. Но понякога съм адски самотна. Знаеш ли, Тес, не карай Марк да се чувства много виновен заради местенето.

— Защо ми го казваш, за бога? Точно ти?

— Защото не е изглеждал толкова щастлив от години. Пък и не иска много, само да ти хареса там.

— Всъщност е много — отвърна Тес. — Сигурно ще ти прозвучи лудо — и моля те, не казвай на никого, дори на Ванеса, — но мисля, че тази къща ме мрази.

Марджи се изкиска.

— Хайде, стига. Това вече е прекалено. Започвам сериозно да се безпокоя за теб. Можеш ли да ми кажеш името на министър-председателя? И коя партия е на власт?

— О, я млъквай. Знам, че звучи идиотски — сряза я Тес. — Но не мога да свикна тук. Не мога да си намеря място — в старата къща поне се чувствах спокойно. Тук не се чувствам така. Чакай малко. Хати, ако замериш още веднъж Оли с това нещо, ще ти го взема. Имам толкова работа за вършене — обзавеждането и целия този ремонт, — но просто нямам желание да предприема нищо. Чувствам се така, сякаш съм заровена жива. Това вбесява Марк. Той ходи наоколо като Щастливеца от Щастливо село, а аз се влача подире му с вид на потенциална самоубийца. Училището на момчетата е добро, но основното на Хати е с огромни класове. Наложи се да помолим мама и татко за помощ и те платиха да иде в частното училище на шест километра оттук. Приказна сграда и на нея страшно й харесва там, но другите майки са типични провинциални снобки — луксозни джипове, матинета, мачове по нетбол между учители и родители, сещаш се за какво говоря. Не мога да намеря никого, когото да харесам. Чувствам се не на място и някак нереално. Все едно сънувам кошмар. Честна дума.

— Спри да се жалваш — каза бодро Марджи. — Другия уикенд съм при теб.

Марк не остана много очарован, че Марджи ще им гостува за уикенда. Смяташе, че тя влияе зле на Тес — макар и не толкова, колкото Ники, — понеже говореше без заобикалки колко щастлива се чувства сама. Освен това напоследък Марк не спираше да натяква, че Тес не се старае да си намери нови приятелки тук. Той вече беше завързал познанства, предимно от местната кръчма, и я караше да се сближи с някои майки от училището на момчетата или на Хати. Според него тя нарочно се опитваше да саботира всички възможности да бъде щастлива и да се приобщи към новото място. Настояваше, че е длъжна да положи повече усилия, вместо да се юрва към Лондон при първа възможност.

Когато беше казал това, сърцето на Тес се бе свило. Разбира се, тя виждаше красотата на пейзажа, но човек не може да води смислен разговор с пейзаж. Щом майсторите свършеха с шпакловката, тя можеше да помисли за боите и обзавеждането, но какъв е смисълът, щом никой няма да дойде да ги види? Марк определи това отношение като смешно, казвайки, че много от приятелите им от Лондон с удоволствие ще им гостуват за уикенда, а и скоро ще се намерят и тукашни двойки, с които да си допаднат. Тес му отговори, че макар къщата да е по-голяма, все пак имат само четири спални и къде ще спят всичките тези гости, щом децата си получат самостоятелните стаи? Марк отвърна, че навярно трябва да помислят за пристройка и Тес едва не припадна от смях. Пристройка? Нали не беше забравил, че вече са взели нов огромен заем, за да платят за ремонта, а и ипотеката сега бе по-голяма от тази на къщата в Клапам… И как тя ще си намери добре платена работа, като се е завряла в дълбоката провинция? Марк отговори, че никога не е възнамерявала сериозно да преподава, хванала се е с това следване само за да го ядосва, понеже знае, че той не го одобрява. Тогава Тес заяви, че щом толкова уважава заниманията й, по-добре да се премести да живее в отвратителната си нова работилница, която беше ремонтиран отчасти кравешки обор с пръстен под.

Но трябваше да признае, че Марк изглежда много по-здрав. Беше седнала с децата на дивана една вечер и гледаше телевизия, когато той влезе в стаята и се облегна на рамката на вратата. В едната си ръка държеше чук, а в другата — бормашината, която сякаш беше заварена за него.

— Хайде да се поразходим, Тес — предложи той. — Залезът е фантастичен.

— Какъв си ми романтик — усмихна се тя. — Предпочитам да си лежа тук. — Винаги гледаха телевизия, увити с юргани, защото иначе им беше студено. Какво ли щеше да е през зимата, по дяволите? Сигурно ще трябва да се мажат с китова мас, за да оцелеят.

— Хайде, ставай — подкани я Марк. — Какъв е смисълът да живееш сред природата, ако не излизаш да й се любуваш?

— Мога да й се любувам през прозореца — отвърна кисело Тес. — О, добре. Джейк, махни краката си от мен, ако обичаш.

Джейк си вдигна краката и Тес се измуши от завивката. Хати изръмжа недоволно, когато под юргана нахлу струя студен въздух.

Марк затвори плътно входната врата след себе си. Боята й се беше олющила и той се канеше да я пребоядиса. Всъщност се радваше да предприеме тази стъпка. Беше забравил колко обича да работи с ръцете си, какво чувство за спокойствие му носи поправянето на нещата и боядисването. Бе учил дърводелство в училище и установи, че е запазил уменията си от онова време. Не се беше чувствал толкова щастлив от години — да прави лавици за кабинета на Тес, да рендосва и изглажда дървото. Улавяше се как си тананика, когато погледнеше през покритите с паяжина прозорци към земята им. Неговата земя. Не беше кой знае какво като декари, но се простираше докъдето стигаше погледът му, а това за него означаваше много. Даваше му чувство за удовлетвореност — той можеше да си позволи да купи всичко това — е, добре де, не точно да си позволи — и се гордееше с този факт, както не би могъл да се гордее с къщата в Лондон, защото тя приличаше досущ на всички останали и макар да струваше много, това не бяха истински пари, просто раздута сума поради обстоятелството, че се намира в столицата. А тук човек наистина получаваше нещо за парите си. Той се чувстваше като истински земевладелец и най-много от всичко обичаше да обикаля земята си по залез-слънце. Трябваше да си купят куче. И може би той да започне да пуши пури. Сигурно е хубаво човек да пуши пура, придружен от лабрадор, докато късно вечер прави обиколка на владенията си.

А и щеше да е къде-къде по-евтино да живеят тук, щом веднъж приключеха с тази бъркотия около ремонта. Според Тес това бяха глупости, защото тя вече харчеше поне пет пъти повече бензин, за да кара децата до училище, а после да хване влака. Оплакваше се, че трябва да прекарва много повече време през уикенда в супермаркета, защото ако им свършеха продуктите, нямаше възможност да отскочат до денонощния магазин на ъгъла, за да запълнят празнините. „Тя не се опитва да види — мислеше Марк, докато пушеше въображаемата си пура, — че сега разполагат със земя.“ Тази мисъл много му допадаше. Можеха да отглеждат собствени зеленчуци — беше сигурен, че Тес няма да има нищо против да се грижи за леха със зеленчуци, самият той щеше да засади семената и да посее картофите — творческата работа, която се нуждаеше от повече мисъл и организация. Можеха да отглеждат и кокошки — на децата щеше да им хареса, а Тес едва ли би се затруднила да ги храни сутрин, преди да тръгне за университета. Само трябваше да се почиства около тях веднъж в седмицата. И овце. На овцете ще им е добре в малкото пространство за конете — докато успеят да купят пони за Хати — макар че Тес се дърпаше. Едва ли щяха да искат много работа — в края на краищата хранеха се само с трева, не беше кой знае каква философия. Картината на изобилието щеше да се допълни от ябълковите дървета, които щяха да се отрупат с плод късно през лятото. Той би могъл да купи преса за сайдер. Каква добра идея! Тес ще трябва само да бели ябълките и после да приготвя чудесен, пресен ябълков сок за децата. Проблемът с Тес беше, че не успяваше да види нещата в дълбочина. Сякаш всичко, което можеше да види, бе още работа за нея.

Къщата постепенно добиваше вид. Наложи се най-напред да сменят прозорците — толкова бяха изгнили, че можеше да провреш пръста си през дървенията. Марк настоя да наемат дърводелец, за да направи рамки досущ като оригиналните, и това им струваше повече, но си заслужаваше. Фасадата на къщата — в началото тъжна и занемарена — сега изглеждаше весела и спретната. Тухлите около прозорците имаха специална форма. Бяха сменили напуканите с оригинални стари тухли, които Марк откри в една купчина зад къщата.

— Изглежда страхотно, нали? — възкликна Марк, като я улови за ръката, докато вървяха по входната алея.

Тес беше изскубала плевелите, а майсторите бяха поставили старите плочи, складирани зад конюшните.

— Нали взехме правилното решение?

— Разбира се — каза тя и притисна ръка към неговата.

— И не ти е скучно?

— Господи, не. Има толкова работа, а и ходенето до университета… Удобно ли ти е с влака?

— Много. Мога да отхвърлям малко работа, докато пътувам, а и той спира само на половин час от Клапам. Господи, Тес, не мога да ти опиша какво изпитвам, като знам, че само час след работа вече ще съм далеч от мъглата, боклуците и тълпите. Чувствам се нов човек.

— Джейк също изглежда щастлив — каза предпазливо Тес. Спря и погледна Марк. — Училището му е страхотно.

— Наистина изглежда по-спокоен — съгласи се той. — Оня ден си говорехме надълго и нашироко за ловната стрелба. Тук имат ловна дружинка, поканиха ме да се присъединя и…

— Така ли? Кога те поканиха?

— В кръчмата, миналата неделя. Обясних, че съм стрелял малко в Австралия и тогава един възрастен мъж се обади, че може би следващия сезон в дружинката ще се освободи място. Което си е чест впрочем. Някои хора трябва да чакат с години.

— А ти искаш ли го?

— Кое?

— Да ходиш на лов? Да убиваш животни за удоволствие?

— О, за бога, Тес, слез на земята! Откъде мислиш, че идват фазаните в супермаркета? Ами месото? Тук е провинцията. Животните умират, за да можем да ядем ние. Това е част от естествения цикъл на живота. Моля те, недей да ми четеш лекции. А и доколкото си спомням, баща ти също е бил ловец.

— Да, ходеше на лов от време на време — потвърди Тес.

— Разбрах, че в училището на Джейк имало часове за стрелба по глинени гълъби. Мисля, че не е зле да се запише.

— За да си изкарва част от вродената агресия върху беззащитни глинени гълъби? — попита иронично Тес.

— Много смешно. Но ще има стимул, като знае, че може да идва на лов с мен. Добре е да правим нещо заедно.

— Прав си.

— Какво казват учителите за него?

— Засега са доволни. Ти хареса директора, нали? Май не е много претенциозен. Искам да кажа, не е на академичното ниво на „Сейнт Питърс“, но поне Джейк няма да свърши в затвор за малолетни престъпници.

Тя потрепери. Слава богу, от полицията бяха решили да не повдигнат обвинение, защото количеството наркотици беше незначително, а Джейк — малолетен, но един от полицаите си поговори много сериозно със сина им и, изглежда, това му се отрази добре. Беше спазил напълно наложените му ограничения и дори бе работил в библиотеката, преди да се преместят окончателно.

Освен това в новото училище беше нещо като герой. Не само че идваше от големия град и изглеждаше печен и готин, ами имаше и допълнителен ореол заради изключването. Стана нещо като звезда още от първия ден, защото новината за неговото минало се бе разпространила подобно на пожар в училището, след като едно от момчетата бе чуло двама от преподавателите в учителската стая да си говорят за това.

— Господи, погледни този залез!

Пред тях, потъвайки бавно под нивото на хоризонта, блестеше слънцето все още великолепно, все още с пламтящ оранжев цвят. Светлината не беше ослепителна, а по-скоро кехлибарена, плъзгаща се над нивите към тях. Небето над главите им изглеждаше кобалтовосиньо — по-просторно, по-широко, по-високо и по-всеобхватно от небосклона в Лондон.

Тес се почувства много малка.

— Вече се стъмва — рече тя. — Не е ли опасно да оставяме децата сами?

— О, я стига — отвърна Марк. — Напоследък изобщо не мога да се добера до теб.

Разхождаха се бавно по пътеката покрай къщата, която тъкмо започваше да изсъхва и калта най-после се беше втвърдила на вълни, които щяха да се изгладят под буйната лятна трева. Моли, притежателката на селския магазин, беше казала, че Тес скоро няма да познае мястото. „Пълно е с цветя — обясни възторжено тя. — А калната пътека покрай къщата ви ще изсъхне напълно. Много е красиво там през лятото: с дивите рози, а после и с къпините в края на август. Сигурно ще ви хареса да ги берете, всички деца от селото берат.“ Тес напразно се помъчи да си представи как бере къпини с децата си. Откъде щеше да намери време?

— Щастлива си в тази къща, нали?

Марк спря до една стара порта, която водеше към оградено пасище с четири големи дорести коня в него. Бяха собственост на местния фермер: дружелюбни, макар и глуповати животни, които се бутаха едно друго и се настъпваха по краката, когато децата протягаха към тях ръце с моркови и ментови бонбони. Отначало Тес се притесняваше, че може да пострадат, но Марк се намеси и заяви, че конете няма да им сторят нищо, стига да не се опитват да ги яхат. През пасището минаваше пътека, ала Тес още не смееше да я използва, защото се страхуваше, че конете ще я разпознаят като майката на децата с лакомствата и ще я нападнат в пристъп на неутолим глад за ментови бонбони.

— На Найджъл определено му харесва тук — призна Тес.

Но не и в началото. Бяха го държали в къщата една седмица, както пишеше в книгите, с котешка тоалетна, ала той демонстративно отказваше да я ползва. После го бяха пуснали в градината, а децата го следваха на пръсти от дърво на дърво, като Розовата пантера. Найджъл беше поставил лапа в калната трева, отръскал я бе презрително и се беше запътил обратно към къщата. Децата изскочиха иззад дърветата, сграбчиха го и го отнесоха в средата на двора, макар че той се гърчеше и мяукаше. Оставиха го на земята и той ги изгледа кръвнишки, въртейки ядосано опашка. После една птичка се спусна точно пред него. Очите му блеснаха, охраненото му тяло се стегна и той я задебна, движейки се безшумно и неотклонно покрай плета. Обхванат от треската на преследването, забрави за калта, пронизващия вятър и странните миризми.

От този момент Найджъл се превърна в селска котка. Презря удобството на камината и леглата на децата. Прекарваше нощите си, дебнейки къртици, полски мишки, домашни мишки, плъхове и малки птички, които изобилстваха в двете градини и пространството за конете. Откри в себе си скрития тигър и една нощ спечели славна победа над пъстрата котка, господстваща над градината по времето на стария собственик. Носеше нахапаното си ухо гордо като котешки орден на Почетния легион. Наслаждаваше се на всяка минута, прекарана навън, и постоянно снабдяваше семейството с всевъзможни мъртви гризачи. След седмица изчезна за три дни. Хати беше сломена, но Тес я увери, че Найджъл преживява някакво вълнуващо котешко приключение. Накрая, разбира се, той се появи, мяукайки на задната врата — мръсен, рошав и с пълна с кърлежи и бодили козина. Спа непробудно цели два дни и Тес трябваше да го побутва от време на време, за да се увери, че е жив.

— Не избягвай въпроса ми. — В здрача усмивката на Марк изглеждаше колеблива.

— Искаш ли да ти отговоря честно?

Марк се облегна на портата, с гръб към нея.

— Не — каза той. — Не искам.

— В такъв случай какъв смисъл има да ме питаш? Единственото, което желаеш да ти кажа, е: да, тук е невероятно, децата са по-щастливи и идеята ти беше блестяща, а аз съм вещица, защото се съмнявам, че именно това е спасението на семейството ни.

— Не можеш ли поне веднъж — той се обърна, за да я погледне — да видиш нещата от нечия друга гледна точка?

— Но ти ме попита как се чувствам аз — безпомощно отвърна Тес.

— Знам, но не виждаш ли, че всичко тук е по-хубаво. Хати има къде да тича и да играе. Справя се по-добре в училище. Вече си има приятелка в селото и двете могат да се катерят по дърветата, да си правят бърлоги и да ловят буболечки, вместо да се търкалят на дивана през уикендите и да зяпат телевизия по цял ден. Оли е добре, е, вярно, Оли си е Оли, той е щастлив навсякъде, но Джейк — той вече не е същото затворено момче. Понякога дори се усмихва.

Тес вдигна ръка и започна да сгъва пръстите си един по един:

— Ти — щастлив. Хати — щастлива. Оли — щастлив. Джейк — щастлив. Само моя милост егоистката с мухата в олиото, единствената, която не приветства калта, скуката и изолацията с отворени обятия.

— По дяволите, Тес! Искам само да опиташ. Да се постараеш да живееш така една година. — Тес простена. — Ако след година още не ти харесва, ще помислим за връщане в града.

— Но ти нямаш абсолютно никакво намерение да се местиш, нали?

Той се отпусна отчаяно на портата и хвана главата си с ръце.

— Напротив — каза уморено, — ще го направя заради теб. Защото те обичам повече от всичко на света и искам да си щастлива; защото, ако ти не си щастлива, тогава и моето щастие не значи нищо.

— Защо тогава все изтъкваш колко добре се чувстват децата, сякаш искаш да ми втълпиш, че ще ги лиша от най-идиличното детство?

— Защото ще стане точно така — отвърна бързо Марк и се засмя. — Съжалявам, съжалявам. — Пресегна се и я взе в обятията си. — Клетата госпожа Мърморана. Какво можем да направим, за да те ощастливим?

— Чаша вино ще ми дойде добре — усмихна се тя, но усмивката не стигна съвсем до очите й.

— Лесно ще го уредим — прошепна той. — Хайде да се прибираме вкъщи, моя многострадална алкохоличке.

Двадесет и четвърта глава

— Скъпа, тук е приказно!

— Много мило, че го казваш. Но това е, защото, като подишаш чист въздух, ще се прибереш обратно в цивилизацията, при топлата вода и доставката на пици до входната врата.

— Знаеш колко много те обичам, но мисля, че не си съвсем справедлива.

— Пази се!

Елегантната велурена подметка на Марджи потъна в дълбоката кал край входа.

— Може би си права — намръщи се тя, издърпвайки крака си с известно усилие. — Франческа, Джорджина, какво чакате, идвайте!

Двете момичета още седяха в колата и оглеждаха учудено обстановката. Тес разбираше точно как се чувстват. В момента разрушаването на старите селскостопански постройки беше достигнало критичен етап. Вляво от къщата се издигаше голяма плевня, в чиято стена сега зееше дупка. Имаше отделения за животните и старата слама все още стоеше в целия си кален блясък на земята — поне десетина сантиметра дебела. Наоколо се носеше характерна миризма, която Тес вече почти беше спряла да усеща. Когато Франческа се измъкна от колата, Тес си помисли, че може би отворените отпред обувки с високи платформи не са най-подходящи за случая.

— Винаги ли е толкова тъмно? — прошепна Марджи, докато влизаха в коридора.

— Имаме проблем с тока — призна Тес. — Ако потреблението надвиши 40 вата, бушоните започват да гърмят.

— Мислили ли сте за нова електрическа инсталация?

— Тази е новата — отвърна Тес.

— Аха.

Подобно на земята наоколо, и къщата не изглеждаше много привлекателно. В момента бяха на етап шпакловка — всяка стена беше мръсносива, в различни стадии на изсъхване. От стените в очакване на електрически ключове висяха жици. Голите дъски, някои от които плачеха за изжулване и лакиране, също не допринасяха особено за уюта. В сегашния си вид къщата много приличаше на мрачна лудница от деветнайсети век.

— Поне можем да пием свястно кафе — каза Тес през рамо, докато Марджи я следваше надолу по стълбите в кухнята. — Писна ми от нес кафе и купих „Мока“. — Тя се пресегна и включи машината. Проблесна синкава светлина и се разнесе силен пукот.

— По-добре да идем някъде навън — предложи Марджи, оглеждайки кухнята.

Тя също беше току-що шпаклована, а новите кухненски шкафове, които Тес бе поръчала в пристъп на безразсъдство, още не бяха доставени. Бе решила да купят подвижно обзавеждане — стар дъбов бюфет и маса със столове, плюс голяма стойка за вино — с презумпцията, че може винаги да ги вземе със себе си, ако си тръгнат. Беше обяснила на Марк, че подвижната кухня е много по-модерна от вградената.

— Къде навън? — попита кисело Тес. — Няма къде да идем. Освен да шофираме до Оксфорд, но ще ни отнеме почти час, а и трафикът е ужасен.

Хати се появи в кухнята, увита като маймунка около Франческа.

— Къде е Марк? — поинтересува се Марджи.

— О, май цепи дърва. Напоследък се е вманиачил на тази тема. Все едно живея с бобър.

Вратата се хлопна.

— Марджи!

Марк изскочи зад нея и тя се обърна да го целуне, отбелязвайки: „Колко чудесно изглежда“. Гъстата му тъмна коса беше разрошена, загорялото лице — опръскано с кал. Носеше дебела риза от полар, разкопчана на врата, и позеленели от треволяка джинси, а по гумените му ботуши имаше втвърдени буци кал.

— Чакай малко — засмя се той, вдигайки мръсните си ръце с възпиращ жест. — Нека първо се измия. — Миришеше на чист въздух, на пушек и пръст.

— Няма значение — отвърна Марджи, наведе се и го целуна по студената буза. — С какво се занимаваш навън?

— Вадех останките от дървената ограда. Напълно изгнили са, едва се държат над земята. Смятам да вдигна напълно нова ограда около пространството за конете. Тес не ти ли е казала? Обещахме на Хати да й купим пони.

Хати подскочи радостно в прегръдките на Франческа.

— За мен! За мен! — извика тя.

Марджи погледна към Тес.

— Така ли?

— Да — кимна Тес. — Но още не сме решили кога, нали, Марк? В момента съм адски заета с годишните изпити и сигурно ще стане през лятото, ако изобщо го направим.

— Не обръщай внимание на мама — каза Марк успокоително и се наведе да целуне Хати. — Ще ти вземем едно пони много по-скоро.

Марджи и Тес се спогледаха.

— Само да се измия и после ще те разведа навън. Панорамата е страхотна. — Марк се засмя доволно.

— Не знам дали е с подходящи обувки — изтъкна Тес.

— О, може да й дадеш твоите гумени ботуши.

— Не съм сигурна, че ще ми е удобно — обади се Марджи. — А и краката ми изглеждат огромни в тях.

Тес огледа дрехите на Марджи. Приятелката й изглеждаше чудесно и съвсем не на място в неугледната кухня. Беше облечена както обикновено за събота следобед: чифт черни панталони с елегантна кройка, черни велурени боти до прасците и вталено черно сако „Джоузеф“, за което Тес знаеше, че струва цяло състояние, нищо че бе купено от разпродажба. Знаеше, понеже беше с Марджи, когато си го купи, и самата тя бе копняла за него. Но не можеха да си го позволят, защото спестяваха за новата къща.

Марджи си помисли, че Тес изглежда различно. Беше малко по-закръглена, косата й — по-дълга, а лицето, обикновено доста бледо, сега имаше повече цвят. Носеше джинси, което правеше рядко, и излъчваше някаква немара, сякаш изобщо не си е направила труда да се погледне в огледалото. Освен това не носеше никакъв грим — макар че рядко слагаше много, обикновено само червило и очна линия. Марджи беше свикнала мъжете да се обръщат след Тес и сега бе доста изненадана да я види да изглежда толкова… хм… обикновена.

В кухнята се появи Джейк. Изобщо не погледна към Франческа.

— Мамо — каза той, — може ли да изведа кутрето?

— Кутре?

— Имаме си бебе лабрадор — обясни Тес. — Арчи.

В този момент в кухнята се изтърколи малка топка с черна козина. Имаше дълги крайници и много едри лапи, а краката му сякаш се движеха в четири различни посоки. Нададе няколко остри радостни проскимтявания, явно в чест на Джейк, който го вдигна ловко за опашката и прегърна извиващото се телце.

— О, колко е миличко! — изгукаха Франческа и Джорджина.

Франческа посегна срамежливо да погали гладката черна глава на кутрето. Вдигна глава и улови погледа на Джейк. Той се изчерви.

— И чие беше решението? — усмихна се Марджи.

— На Марк — отвърна Тес. — Миналата неделя взе децата и отпратиха нанякъде, а после се появиха с Арчи.

— Толкова го обичам! — възкликна Хати, извън себе си от радост. — Най-сладкото кученце на света! Само три пъти се изака в стаята ми и не беше течно. Мама събра акото с тоалетна хартия и го хвърли в тоалетната. Искам да спи в моята стая, но мама казва, че трябва да спи тук, понеже вдига много шум, нали, мамо?

— Така е — потвърди Тес. — Освен това драска по задната врата, която тъкмо изжулихме, успя да съдере кърпите за подсушаване на съдове и сдъвка подложките за маса.

— Не й обръщай внимание — заговори Джейк на Арчи, притискайки го влюбено до лицето си. — Ще свикне.

— Как се справяш, за бога? — попита съчувствено Марджи.

Тес й се усмихна печално.

— Понеже Марк излиза за работа в шест и половина, обикновено аз го извеждам и го храня, преди да заведа децата на училище и да взема влака. После идва Ева от селото, на която плащаме да го извежда по обяд. Дотогава той вече се е изпишкал точно два пъти на пода и е сдъвкал краката на масата. Децата са на училище до шест, затова търча да ги прибирам веднага щом сляза от влака, а после се прибираме вкъщи и го извеждаме и храним, а дотогава той вече е напълно пощурял. Тъй че животът ни в момента е малко кучешки, но Марк ме уверява, че щом престана да ходя толкова често в Лондон, ще ни е много по-лесно. Нали, скъпи? — обърна се тя към Марк, който отново се появи в кухнята.

— Аз се грижа за него през уикендите, нали, деца?

— Да, извеждаш го в градината. Но не си падаш много по чистенето след него.

— Повдига ми се. — Марк погледна към Марджи и направи гримаса. — Тес повече я бива за тези неща. Винаги е било така. И с пелените навремето.

— Да, бе, много съм оправна — кисело отбеляза тя.

— Знаете ли какво, зарежете кафето — каза Марк бързо. — Предлагам да пием шампанско. Тъкмо ще направим нещо като освещаване на новата къща. Ти си първият ни истински гост. — Той тръгна към хола, разположен отдясно по дължината на къщата, и го чуха да бърника в шкафа, временно използван за напитките. Вече съществуваха планове да се построи винарска изба под стария под на килера и Тес се опитваше да ги осуети, обяснявайки, че това ще означава още майстори, още прахоляк и още неудобство. — Хайде, идвайте. Ще пием отвън — каза той, връщайки се с бутилка под мишница. — Това е от най-новото вино, което избрахме за супермаркетите.

— Каква е тази мания да сме навън? — прошепна Марджи на Тес, когато групата пое в индийска нишка след Марк.

— Здравословно е — измърмори в отговор Тес. — Свежият въздух е здравословен и добър за нас.

— Само че е адски студено — отвърна Марджи тихо.

Марк щастливо издърпа столовете около градинската маса, за която бе платил доста голяма сума миналата седмица. Жалката пластмасова маса, която бяха използвали, за да вечерят в миниатюрния заден двор в Лондон, беше изхвърлена и заменена от прекрасна солидна маса, побираща осем човека. Тес я харесваше, но още не бяха купили добра готварска печка (старата „Ага“ постоянно изпадаше в нервни кризи) и изведнъж Марк реши да пръсне цяло състояние за очевидно излишна градинска мебел.

— Пазете се! — извика той.

Корковата тапа профуча край ухото на Джорджина.

— Може ли да си взема пуловера от колата, мамо? — попита тя, треперейки.

— Аз ще го донеса. — Оли скочи бързо. Винаги си беше падал по Джорджина. Но тя не го поглеждаше. Интересуваше се единствено от Джейк, както всички останали момичета. Беше много трудно да си смотаният по-малък брат на някого като Джейк. Всичко беше наред, ако искаш да си любимец на учителите, но не и ако търсиш одобрението на съучениците си, а по-късно — и на момичетата, които явно не се впечатляваха особено от отличните му оценки. Опитваше се да убеди майка си да му позволи да пробва контактни лещи. Тя все повтаряше, че очилата са на мода; беше му купила най-страхотните тънки овални рамки, които бе успяла да намери и които според него го караха да прилича на същински злодей. „Но ако можеха да избират, момичетата едва ли щяха да предпочетат някой очилатко“ — помисли си той. А на четиринайсет вече отчаяно искаше да изглежда привлекателен. Беше му писнало да го наричат сладък и пухкав. Искаше да е мачо, да е опасен като Джейк. Може би трябваше да опита неговия премрежен поглед и да отслабне малко.

— Тес, би ли донесла чаши?

— Ще ти помогна — каза Марджи и щом последва Тес в къщата, попита: — Добре ли си?

— Какво? — Тес завря глава в шкафа. — По дяволите, останали са ни само четири чаши за шампанско. Момичетата ще пият ли? Може би предпочитат кола?

— Тес, ще ми отговориш ли?

— Защо? — Тя измъкна главата си от шкафа. — Не ти ли изглеждам добре?

— Изглеждаш. Изглеждаш невероятно здрава. Загрубяла.

— Ооо, благодаря ти!

— Не, просто изглеждаш по-свежа и… ъъъ… по-закръглена.

— Искаш да кажеш дебела! Мислиш, че изглеждам дебела!

— Изобщо не е това — побърза да бие отбой Марджи. — Изглеждаш страхотно, толкова си естествена.

— Естествена — промълви Тес намръщено — не ми звучи добре. Естествена означава неподдържана. Грозна. Без чар. Мислиш, че съм се запуснала. — Гласът й беше саркастичен.

— Изобщо нямах това предвид. Исках само да кажа, че се безпокоя за теб; струва ми се, че си изгубила малко от… ъъъ… живеца си. Няма я онази нова, независима Тес с игриво подрънкващите гривни. Изглеждаш някак… примирена.

— Просто съм уморена — отвърна Тес, като прокара ръка през косата си с омазнени корени. — До гуша ми дойде да живея сред прахоляк и бъркотия, а нямам представа колко още ще продължи всичко това. На Марк не му пука, той се изпарява рано сутрин, връща се късно вечер и единственото, което прави, преди да се срути в леглото, е да хапне от готовата храна или каквото там съм успяла да приготвя на едва пърхащата „Ага“. През уикендите вечно е навън и си играе на дърводелец; само аз се мъча да внеса малко ред в хаоса и да организирам нещата. Като прибавим към това и следването, идва ми нанагорно.

— Би могла да идеш на почивка.

— О, да — каза Тес горчиво. — Бих могла. Но нямаме пари за почивка. Не мога да си представя, че отново ще идем на почивка някога. Едва ли ще успеем да идем до Корнуол това лято. Задлъжнели сме до гуша заради ремонта, изхарчили сме дори жалките си спестявания и сме изцедили всички финансови ресурси на мама и татко за училищната такса на Хати. Не мога пак да моля мама. Ще започне да се измъква с приказки от рода на: „Бихме искали да ви помогнем, знаеш го, но не забравяй, че разчитаме само на пенсията на баща ти“, сякаш съм някакъв проклет Дракула, който се кани да им изпие кръвта.

Марджи се засмя.

— Ами бащата на Марк?

— О, моля те! — възкликна Тес. — Това означава да се забъркаме с някой загадъчен боливийски търговец на оръжие, който като нищо ще се появи в тъмни доби и ще отвлече децата. Марк не би го помолил за нищо на света.

— Едва ли е толкова зле — каза Марджи успокоително.

— Да, толкова е — отвърна грубо Тес. — Марк отказва да приеме, че сме затънали до ушите в дългове, аз не мога да си позволя да платя за специализацията догодина, а той ми прави намеци, че е ужасно егоистично да искам да продължавам, при положение че спешно се нуждаем от пари за училищните такси на децата и поправката на шибания покрив.

— Ако продадете къщата и се върнете в Лондон?

— Да, бе, как не — горчиво се засмя Тес. — Само през трупа на Марк. Хайде. Ще започне да се чуди какво правим тук.

Седнаха навън в градината и бяха пресушили три бутилки шампанско, когато слънцето започна да потъва зад покрива на къщата. Из градината се застрелкаха прилепи.

— Пфу! — изписка Джорджина. — Какво беше това?

— Прилеп — обясни Оли. — Тук има много. Не е ли страхотно? Снощи татко ни заведе в градината с Хати и ги осветявахме с фенерчета, за да ги наблюдаваме. Беше невероятно. Изобщо не ги е страх.

Джорджина направи гримаса.

— Искаш ли да ти покажа стаята си? — попита плахо той.

— Защо? — Тя сякаш не повярва на ушите си.

— Имам плейстейшън — отвърна Оли. — Мама ми купи същия като на Джейк за рождения ден. Има игра за прилепи вампири, които превземат вселената.

Марджи побутна по-малката си дъщеря с крак.

— Защо не идеш, скъпа.

— Хайде — обърна се Джейк към Франческа. Тя държеше в скута си сънената Хати, която със затворени очи движеше палец по устните си. — Много са пияни, за да ни нахранят. Искаш ли пържени картофи?

— С удоволствие.

Джейк се пресегна и с привично движение пое Хати от ръцете на Франческа. Детето го прегърна сънливо през врата.

— Ще ми прочетеш ли приказка?

— Ще ти я прочетем двамата — обеща Франческа и влязоха заедно в къщата.

Марджи ги проследи със снизходителен поглед. Беше простила на Джейк.

— Никакви мъже на хоризонта? — попита Тес, щом Джейк и Франческа изчезнаха.

— Никакви. Вече минах в категорията на старите моми. Дори оня ден се хванах да мисля, че трябва да ида на църква. Нали ще ми кажеш, ако ми пораснат мустаци?

— Ще ти кажа — обеща Тес.

Марк забарабани отегчено с пръсти по масата.

— Какво ще кажете да хапнем нещо? — предложи той.

— Мислех, че всички ще идем в кръчмата — отвърна Тес.

— Не обичат деца в събота вечер.

— Наблизо няма ли хубави ресторанти?

И Марк, и Тес изсумтяха. Дори Марк беше признал, че в ресторантите наоколо липсва качествена храна. В тях пъпешът с парсека шунка се смяташе за опасно екзотично блюдо.

— Ще ида да взема храна за вкъщи — каза той.

— О, не се старайте толкова заради мен, не съм чак такъв важен гост — спря го Марджи. — Каква храна?

— Индийска. Ти ще можеш ли да шофираш? — обърна се Тес към Марк. — Пийна си порядъчно.

— Да си виждала полицейска кола по тези пътища? — отвърна той, изправяйки се внимателно. — А и Питър, пътният полицай, по това време обикновено е в „Закланото агне“.

— Не е ли възхитителен — каза Марджи, докато проследяваше с алчни очи изчезващия му широк гръб.

— О, опитай се да живееш с него — отвърна вяло Тес.

— Не говориш сериозно, нали, мърморано? С удоволствие ще ти го грабна.

— Напротив. Хайде стига за това. Разкажи ми лондонските клюки. Какво прави Ванеса?

— Липсваш й. Но е толкова заета да прехвърча от Клапам до Южна Франция като някаква шантава пеперуда, че според нея няма време за нищо. Разбира се, изобщо не й завиждам, това нейното направо не е живот. Сигурно е ужасно да се мъчиш да запомниш дали картофобелачката е в Лондон или в Сен Жан дьо Люс.

— Може да има две.

— Може. Посребрени. Съжалявам, скъпа, но без теб не мога да я изтърпя. Покани ме на кафе оня ден, но си намерих извинение да не ида. Май й казах, че трябва да почистя тоалетната. Изглеждаше доста стресната. Като те няма да я спираш, все подмята съжалително с колко малко пари живея. Иде ми да я зашлевя и да й отвърна, че аз поне правя нещо полезно с живота си, докато тя пълзи раболепно пред оня гадняр мъжа й. Представяш ли си, като се прибира вкъщи, дори не й казва „добър ден“. А момичетата се оплакват, че Клеми става все по-глезена и не спира да дърдори за френската им къща.

— Понеже ти не злословиш…

— Разбира се, че не злословя. Ти ме попита. Кажи ми сега как е Джейк?

Тес моментално зае отбранителна позиция.

— Добре, справя се чудесно в училище. Все още е малко отнесен на моменти, но учителите му смятат, че ще получи добри резултати на изпитите. Започна да подхвърля, че иска да следва в американски университет, но се боя, че това е изключено със сегашните ни дългове. Мисля, че може да се опита да кандидатства в колеж по изкуствата, което е фантастично. Ами Франческа? — попита тя с желанието да отклони разговора.

— О, същински ангел. Не ми създава никакви проблеми. За разлика от Джорджина. Смята ме за людоедка, понеже не й позволявам да използва мобилния телефон, дето й го подари баща й; все мрънка, че всичките й приятелки пазарували в „Кензо“, а ние — не; настоява да излиза сама, да гледа филми, разрешени за петнайсетгодишни, и да яде пица със съучениците си. Обяснявам й, че не може, понеже е на тринайсет, а не на петнайсет, а тя ми блъска вратата и крещи: „Благодаря ти, мамо, че съсипваш живота ми“. Наистина се създава топла, любяща атмосфера. Най-много ме дразни това, че тези разправии отнемат страшно много време и енергия. Господи, защо нямах някой пъпчив и кротък тийнейджър, който е открил Исус, вместо това мини подобие на Бритни Спиърс.

— Трудна работа.

— И аз така мисля.

— Знаеш ли какъв ви е проблемът? — Марджи се наведе над масата към Марк, докато хапваха от готовата индийска храна.

Тес я срита под масата, но тя беше твърде пияна, за да усети намека.

— Не си говорите достатъчно. Това ви липсва. Изкуството на общуването. Трябва да държите всички линии отворени, това ви го казвам аз, експертът по брака. На теб ти харесва да живееш тук, но на Тес — не.

Тес я срита отново. Лицето на Марк беше застинало в сардонична усмивка.

— Нима? — отвърна той и се наведе напред, за да долее чашата й. — Продължавай, Марджи, слушам те.

— О, тя мрази това място. — Марджи размаха диво вилицата пред носа си. Тес улови ловко късче пилешко месо, преди да падне на пода и да бъде погълнато от Арчи. — Ненавижда го. Но живее тук, защото ти искаш. Ами помисли си само как жертва кариерата си. — Тес я погледна умолително. — Справяше се блестящо със следването, а сега може би ще трябва да се откаже. Това ще я озлоби — заяви Марджи, като подбираше думите си много внимателно и се опитваше да не заваля. — А после ще намрази и теб, защото си я накарал да се откаже.

— Марджи, не мислиш ли, че сега не е време да водим този разговор? — каза Тес притеснено.

— Напротив — спря я Марк. — Умирам от интерес.

— Тя има такова фантастично бъдеще. Толкова е умна и интелигентна. Не може да се откаже точно сега. Същото е като с твоята работа. Ти би ли се отказал от нея?

— Това едва ли е възможно — каза Марк спокойно, отпивайки от виното.

Марджи надигна жадно чашата си.

— Защо твоята кариера да е по-важна? Тес може да направи фантастична кариера, ако завърши следването си. Да стане световноизвестен лектор и да чете лекции по цял свят. И тогава ти ще можеш да се пенсионираш и да си цепиш дървата.

— Звучи много примамливо — засмя се Марк.

— И е примамливо — натърти Марджи, кимайки умно. — Сега е ред на Тес, не виждаш ли? Тя отдаде толкова години на семейството си, време е да се откъсне малко. Виждам големи възможности пред нея. Сега е много по-уверена.

— Спрете да говорите за мен, сякаш ме няма — повиши глас Тес. — Марджи, виж, оценявам загрижеността ти, но не е точно така. Аз съм щастлива тук и…

— Одеве ми каза друго.

— Щастлива съм тук — повтори Тес високо. — Просто имам нужда от малко повече време, за да свикна, а за следването ще се разберем някак, нали, Марк? Всичко ще е наред.

— Ами парите? — не се предаваше Марджи. — Ти се тревожиш за тях.

— Не чак толкова — отвърна Тес с крива усмивка. — Ще се справим. Хайде, Марджи, ела да видим дали децата са си легнали. Вече минава единайсет. Сложих Франческа и Джорджина да спят при Хати, а ти ще спиш в стаята на Оли. Хайде, моля те.

— О, ти върви — махна с ръка Марджи. — Аз искам да говоря с Марк.

Тес и Марк размениха бързи погледи над главата й. Той направи гримаса: „Помогни ми“.

— Както искаш — каза Тес. — Аз обаче си лягам. Пребита съм.

— И аз. — Марк се прозя шумно.

— О, не си лягайте — възропта Марджи. — Искам още вино.

— Пи достатъчно — каза Марк и вдигна празната бутилка от масата. — Хайде, Мардж. Утре ще имаш ужасен махмурлук.

— О, я се разкарай! — Тя разтегли устни в пиянска усмивка. — Толкова си скучен. И двамата сте станали скучни, откакто се преместихте тук.

Тес я хвана под мишницата, понеже тя се олюля леко, докато ставаше от масата.

— Не съм се напивала така от години. Не позволявай на момичетата ми да ме видят.

— Няма — успокои я Тес и я поведе внимателно към стаята на Оли.

— А отделна баня? — Марджи се огледа наоколо, щом влязоха.

— Дори една обща баня нямаме още — отвърна Тес.

— Лека нощ. Нали не казах нищо лошо, а?

— Не. Беше блестяща. Лека нощ. Приятни сънища.

— Така значи? — Марк беше седнал върху леглото, със скръстени на гърдите ръце. — Ненавиждаш това място. Не просто не го харесваш особено или го намираш за малко неудобно, ами го ненавиждаш. А аз съм долен скръндза, който не иска да плати следването ти. Не си говорим. Толкова съм погълнат от собствения си свят, че не забелязвам колко дълбоко нещастна е жена ми.

— О, я стига — измърмори Тес, докато сваляше джинсите си, обърната с гръб към него. — Тя беше пияна. Не съм й казвала такива работи.

— Значи си е измислила всичко, така ли? За да види какво ще стане? Колко забележително!

— Виж… — Тес се пъхна в леглото гола, с изключение на бикините, и опита да се сгуши в него. Той се отдръпна. — Е, добре, може и да съм казала, че не съм абсолютно очарована от преместването, но ти го знаеш, нали? Говорили сме за това.

— А какво ще кажеш за парите? Наистина ли си дрънкала пред Марджи, че сме напълно разорени?

— Не съм дрънкала, както грубо се изрази — обидено отвърна Тес. — Казах й съвсем честно, че в момента сме го закъсали малко. Защото… — Тя се опита да измисли причина. — … тя ни покани да идем на почивка с нея. Във Франция — добави напосоки.

— И ти сподели, че не можем, понеже аз не печеля достатъчно.

— О, за бога! — Тя се отдръпна от него ядосано и се обърна на другата страна, увивайки се с юргана. — Спри да се правиш на мъченик. Казах й само, че се безпокоя за университетската такса догодина и я попитах дали не може да измисли някакви помощи или нещо от сорта, това е всичко.

Марк се пресегна и угаси нощната лампа от неговата страна.

Тес лежеше сковано до него, чудейки се дали не трябва да пробва изпитания начин за сдобряване. Не се бяха любили отдавна, от първата нощ, когато се нанесоха тук, и Марк бе заявил, че трябва да осветят къщата. Мъжът й или спеше, когато тя едва се дотътряше до стаята им след дълга вечер пред лаптопа, или оставаше да преспи в Лондон заради ранна делова среща. „Ние не сме като два кораба, които се разминават в нощта — помисли си тя, — а като отделни континенти.“ В леглото ги делеше по-малко от метър, ала й се струваше цяла пропаст. Колко лесно бяха превърнали топлите отношения в студенина. „Как сме се сдобрявали досега — учудено се запита тя, намествайки главата си по-удобно върху възглавницата. — О, да, спомням си. Аз му казвах, че съжалявам.“

Двадесет и пета глава

Тес се колебаеше. Бри с кресон или пушена сьомга с копър? Колко беше хубаво, че може да избира!

— Пушена сьомга — каза тя решително. — Без майонезата с копър. С ръжен хляб. И кафе „Лате“.

Като прибираше вдигащото пара кафе и сандвича и се опитваше да напъха рестото в портмонето, тя последва Ники към единствената свободна маса в пълния ресторант.

После въздъхна, отпивайки замечтано от кафето и шарейки с поглед из бръмчащото заведение:

— Господи, прекрасно е!

— Това е само кафе, Тес. — Ники изглеждаше объркана. — Не е манна небесна.

— За мен е. Виж какво си купих. — Тя вдигна бутилково зелена найлонова торба с позлатената емблема на „Хародс“.

— Найлонова торба от „Хародс“?

— Не ставай глупава. — Тес посегна и извади мека черна блуза. Тя се сгуши в дланите й като гальовно котенце. — Кашмирен пуловер „Джоузеф“ — обясни със страхопочитание. — Никога не съм си купувала нещо от „Хародс“ досега, но на това не можах да устоя. — Допря дрехата до бузата си. — Толкова съм щастлива!

— Не мислиш ли, че вземаш шопинг терапията прекалено сериозно? — попита нервно Ники. — Искам да кажа, не е ли много скъпо? Току-що ми каза, че здравата сте го закъсали.

— Знам — отвърна Тес, връщайки пуловера обратно в торбата. — Но ми писна да се стискам. Няма да се откажа от нещата, които обичам — например да пазарувам от време на време — само защото всички трябва да се съобразяваме с прищевките и странните нови хобита на Марк, сред които е и убиването на диви животни. Дори си е купил една шибана пушка втора ръка.

— Значи ще му кажеш точно колко струва?

— Кое, този стар парцал? Марджи ми го даде. — Тя облиза пяната от лъжичката. — Освен това имам повод да празнувам. Не всеки ден човек се дипломира. Господи, Ники, не можеш да си представиш колко съм щастлива. Иде ми да скачам и да крещя: „Дипломирах се! Дипломирах се!“. Какво ще кажеш да си поръчам тениска с такъв надпис?

— Разбира се, защо не? — усмихна се Ники. — А на гърба да пише „Умна кучка“. Толкова се гордея с теб — добави тя.

— И аз се гордея с теб — каза бързо Тес. — Представи се блестящо.

— Но не колкото теб.

— Знам — отвърна Тес с най-милата си усмивка. — Но не може всички да сме гении, нали?

— О, я се разкарай. И какво смяташ да правиш сега? Какво става със специализацията?

— Одобриха ме и би трябвало вече да съм попълнила формулярите, но първо ще изчакам да видя какво ще стане с финансирането. Нали се сещаш, от организацията, дето ми я намериха от университета, онази, европейската.

— Трудно ще се изкараш бедна. Това не е ли за тъжни самотни майки като мен?

— Нямаш вид на тъжна. Както и да е, това е специален фонд за изкуство. Всеки може да кандидатства, стига да е от женски пол. Не искам да се откажа точно сега — рече тя и лицето й помръкна. — Вече съм на една ръка разстояние. Само да не беше това мълчаливо противопоставяне на Марк. Вече дори не ми се прибира вкъщи. Не съм сигурна дали щях да го правя, ако не бяха децата.

Ники я изгледа остро.

— Не говориш сериозно.

— Наистина не съм сигурна — каза бавно Тес. — Не очаквах, че толкова ще държа на това — все едно ще загубя дете, ако се откажа. Обичам новия си живот. Докато седя във влака и пътувам насам, загърбвайки бъркотията у дома, се чувствам като пуснат на свобода затворник. Не мога да прекарам остатъка от живота си в чистене на кал от гумените ботуши. И какво ще правя през лятото? Марк иска да се заема с боядисването и мебелирането на къщата, но на мен не ми се занимава, скучно ми е. Копнея да натоваря багажа в колата и да замина за Корнуол, но нали се сещаш, че не можем да си го позволим.

— А децата — те какво искат? — попита Ники, отхапвайки голям залък от сандвича си.

— Мисля, че са доста щастливи на село — призна Тес. — Марк още смята да купи пони на Хати, а това проклето куче се е превърнало във всеобщ любимец. Джейк… хммм… не знам. Може би тази промяна ще му се отрази добре. Пак изглежда малко отнесен и това ме безпокои, мислех, че вече сме оставили тези настроения зад гърба си — кой знае, може би просто се притеснява за изпитите догодина. Надявах се, че сме минали най-лошия период, ала той пак се затваря. Но стига за мен — рече тя бодро. — Кажи ми за теб. Какво смяташ да правиш сега, госпожо Ники Холтън, магистър на изкуствата?

— Заминавам — усмихна се доволно Ники. — Ще поживея известно време в кибуц[1].

— Сериозно?

— Няма майтап. Мик ме покани, каза, че има предостатъчно място, както и други зрели хора като неговата стара майчица. Ще лежа на слънце, ще се сбръчкам като слива, ще бера портокали и ще мисля какво да предприема след това — досущ като някое старо хипи. Може да замина за Египет с Мик, това е следващата му планирана спирка. Сигурно и там ще берем плодове. Никога не съм виждала пирамидите.

— Голяма късметлийка си — възкликна Тес. — Толкова си свободна!

— Защото децата ми са големи — изтъкна Ники. — И на теб ще се случи. Един ден.

— Съмнявам се. Желая само да специализирам, а Марк се държи тъй, сякаш искам да си разкъсам дрехите и да се присъединя към сектата на Муун. Ако му кажа, че смятам да ида в кибуц, ще поиска да ме освидетелстват.

— Знаеш какво трябва да направиш това лято — каза Ники, дъвчейки апетитно сандвича от пълнозърнест хляб със сушени домати и сос песто[2]. — Трябва да се опиташ да организираш изложбата.

— Да, но как? — въздъхна Тес. — Да позвъня в музей „Д’Орсе“ и да кажа: „Нямате представа коя съм, но аз организирам изложба от творбите на Берта Моризо. Първата й изложба след края на деветнайсети век. С какво се занимавам? Студентка съм. Да, не работя в галерия. Как смятам да финансирам изложбата и да осигуря безопасното транспортиране на безценните й творби? Знаете ли, малко ме затруднихте с този въпрос. Може ли да ви се обадя по-късно?“. — Тя имитира как оставя слушалката. — Блестяща идея. Никога няма да се получи.

— Защооо? — Очите на Ники заблестяха. — Може да се получи. Трябва само да имаш някоя от големите галерии зад гърба си — „Тейт Модърн“[3] е идеална. Все пак Берта Моризо не е случайна, нали? Много хора са чували за нея и мисля, че някоя нова галерия ще сметне идеята ти — да събереш всичките й творби на едно място и да направиш ретроспекция — за блестяща.

— Чакай, чакай. — Тес вдигна ръце във възпиращ жест. — Първо, никога няма да се получи. Второ, нямам време. Трето, Марк ще ме убие.

Ники я изгледа с укор.

— Мислех, че вече сме минали този етап, госпожо Джеймс. Как би могъл да се противопостави един съпруг, ако жена му поиска да направи нещо сама?

— Добре. Ще си помисля — отвърна Тес. Вдигна кафето към устните си и отпи с наслада. — Ще си помисля. Но не обещавам нищо.

— Сигурно се шегуваш — каза Марк невярващо. — Разбирам, че е страхотна идея, но ти нямаш време, не и с този ремонт. Сега, след като вече завърши, се надявах, че ще ни обърнеш малко повече внимание. Ела тук, малък негоднико. — Той улови Арчи тъкмо когато се канеше да се изпикае и го понесе бързо към задната врата. — Пак ще трябва да сновеш до Лондон и обратно, което няма да е приятно на децата. Напоследък почти не те виждат заради изпитите. Да не говорим, че детегледачката ни струва цяло състояние.

— И теб не те виждат много напоследък — отбеляза Тес.

— Но аз работя — отвърна бързо той.

— Разбира се.

— Виж, не казвам не. — Тес го изгледа невярващо. — Но не казвам и да.

— Всъщност време е да разбереш — произнесе Тес ледено, — че аз съм тази, която трябва да реши. Щом мога да осигуря детегледачка, не виждам защо да не се захвана с подобен проект.

— Но това ще струва пари. Моля те, Тес, бъди разумна. И сега едва се държим на повърхността. Ако някоя галерия иска да направи изложба на Берта Моризо, едва ли ще има нужда от човек като теб да я навива, не е ли така?

— Благодаря ти за вярата в способностите ми да убеждавам.

— Просто ми се струва, че ще си загубиш времето, това е всичко. Справи се блестящо, наистина, и всички много се гордеем с теб, но мисля, че е крайно време да се прибереш при семейството си. Децата чакаха с нетърпение да свършиш. А и в къщата има много работа. Толкова неща можем да направим заедно.

— Не умирам от желание да прекарам лятото в цепене на дърва или избиване на животни — усмихна се едва-едва Тес.

— Много смешно. Просто исках да кажа, че мога да си взема малко отпуск и да боядисаме заедно. Но няма да можем, ако ти хукнеш да организираш тази изложба. Не постигна ли достатъчно засега?

— Достатъчно, за да съм доволна, че съм изпълнила малката си прищявка да направя нещо с живота си? — каза тя саркастично.

— Струва ми се излишно да говорим повече — рече бавно Марк. — Ти сякаш си неспособна да чуеш друга гледна точка, освен твоята и не искаш да вземеш предвид съществени неща. Първо, плащаме на детегледачка и на занималня след училище цяло състояние. Второ, децата свършват училище след три седмици и кой ще се грижи за тях? Трето, правех всевъзможни рокади в работата, за да се прибирам у дома по-рано, когато ме помолиш, но сега наистина имам нужда да се върна към нормалния си ритъм. В момента ми е много напрегнато и се нуждая от подкрепа. Все едно говоря на каменна стена. — Той замълча, леко смутен. — Впрочем няма да можеш да разчиташ на мен през август така или иначе. Вероятно три седмици. Конференция на търговците на вино в Калифорния. Рупърт каза, че няма измъкване.

— Това те устройва чудесно, нали! — сърдито рече Тес. — Устройва те прекрасно да заминеш за три седмици и да се наслаждаваш на вкусна храна и вино в слънчева Калифорния, а аз нямам право на време, за да организирам изложба, за която копнея от цялото си сърце.

— Моята работа е важна — заяви Марк. — С нея печеля пари за семейството. А твоето е летене из облаците.

— Искам да говоря с някого за организирането на изложба. Малка. Службата за връзки с обществеността? Не, не мисля, че тя ми трябва. Всъщност… Бихте ли ме свързали, ако обичате?

— Получи се! Ще се срещна с тях другата сряда. Казаха ми, че са смятали да организират изложба на водещи жени-художнички и че с удоволствие ще работят с мен, защото съм направила подробно проучване по темата. Само че не могат да ми платят. Но аз и бездруго го правя, за да проверя себе си. Ще работя с техен експерт и ще отделят за Берта зала, непосредствено до голямата. Господи, не е ли страхотно?

— Впечатлена съм, наистина — засмя се Ники. — А какво казва Марк?

Тес се намръщи на телефона.

— Всъщност той още не знае. Датата на изложбата през август ще съвпадне с неговата командировка. Но ще се наложи да се прибере у дома малко по-рано, нали така? Сега трябва да направя списък на всички места, с които е необходимо да се свържем. Божичко, това включва не само всички музеи във Франция и частните колекции, ами и Копенхаген, Брюксел, Ирландия, Холандия, Норвегия, Швеция, Америка, Канада и дори Буенос Айрес.

— Надявам се да поемат част от телефонната сметка — каза Ники. — Все пак ще работиш като безплатен сътрудник.

— О, на кого му пука? Не съм се занимавала с по-вълнуващо нещо в живота си! — увери я Тес.

Марк вдигна телефона.

— Искате да говорите с жена ми? Съжалявам, но тя говори само с хора, които имат отношение към жена художничка на име Берта. Да не би случайно да сте от Националната галерия? Или може би от колекцията Ордрупгаар-дсамлинген? Не сте? Тогава почти нямате шанс. Почакайте малко. Тес! Марджи е.

— Какви ги бръщолеви той, по дяволите?

— Не питай — отвърна Тес. После сниши глас: — Положението е малко напечено в момента. Ти как си?

— Добре, като изключим факта, че не съм те виждала от седмици и мобилният ти постоянно дава заето. Какво правиш?

— Няма да повярваш, но помагам за организирането на голяма изложба, на която ще присъстват почти всички критици от най-големите вестници в страната. По това време другата седмица ще говоря в „Часът на жената“. Ще приказваме за Берта Моризо със страхотния Томас от „Тейт“, който работи с мен и е абсолютен експерт, а аз дори не съм изплашена. Чувствам се толкова спокойна и уверена, сякаш за това съм се родила.

— Божичко, Тес, не си си губила времето! А Марк какво мисли?

— Много ми се иска — произнесе Тес бавно — всичките ми приятелки да спрат да ме питат какво мисли съпругът ми за нещо, което прави живота ми страшно интересен. Едва ли колегите на Марк го питат: „Какво мисли Тес?“, когато сключва някоя важна сделка. Просто повярвайте в мен, за бога!

— Охо! — възкликна Марджи. — Доста ти е пораснала работата.

— Пораснала е, да. Освен това ще ме интервюират от няколко вестника. Да ти кажа честно, чудя им се на акъла. Че коя съм аз? Най-обикновена дипломантка, но на тях, изглежда, точно това им харесва. Умирам от ужас, че може да ме питат за неща, които не знам.

— Не беше ли доста самонадеяно да се обърнете към „Тейт Модърн“? — Джени Мъри гледаше благосклонно Тес над очилата.

— Да, така е — каза Тес нервно и прочисти гърлото си. Искаше й се тази ужасна червена светлина над вратата на студиото да спре да блести в очите й. Напомняше й, че говори на живо по национално радио. — Но ме болеше от факта, че Берта Моризо е пренебрегната от света на изкуството и реших да се опитам да възстановя баланса. Освен това — продължи тя по-уверено — Берта е пренебрегвана за сметка на други художници мъже, които не са били талантливи колкото нея.

— Например?

Тес почувства как главата й се изпразва.

— Ъъъ… Сиеле — промълви тя. „Господи, сега трябваше да защити това си твърдение. Добре че не каза Реноар. Щеше да е още по-зле.“

— И с какво го превъзхожда? — попита Джени.

— Ами мисля, като жена, каквато съм, разбира се…

— Несъмнено — усмихна се Джени.

— … че тя, като жена художничка…

— Това вече го установихме категорично.

Тес си пое дълбоко дъх и продължи:

— … тя говори на жените по начин, който е недостъпен за много мъже художници. Искам да кажа, повечето от портретите й са определени простичко като домашни, но това са нещата от живота ни, да слагаме децата да си легнат, да си играем с тях на тревата, да берем череши (какво?). А и начинът, по който изобразява жените в картините си, толкова откровено, без тази рибешка чувственост, срещана често при мъжете художници от същия период… „Рибешка? Наистина ли каза рибешка? Какво общо има рибата с това, за бога?“

— Струва ми се, че за първи път чувам някой да използва думата рибешка при описване на чувствеността — засмя се Джени. — Ще ни разкажете ли как върви работата по събирането на творбите й?

— Много трудно. — Тес кимна с глава, после осъзна, че е безсмислено, понеже никой не я виждаше. — Най-напред се опитах да разбера къде се намират по-известните й творби, в кои галерии и частни колекции по света, а после им позвъних — с помощта на Томас, разбира се. А когато не стигах доникъде, им пишех. Друг проблем е, че никъде няма пълен каталог на творбите й, представяте ли си, макар че трима френски изкуствоведи работят по въпроса в момента. Все пак постигнахме забележителен резултат — мислим, че ще успеем да съберем около седемдесет и пет процента от картините й, в това число някои, които не са били показвани пред публика досега.

— Господин Томас Старки, вие сте директорът, отговарящ за новите проекти. Защо ви отне толкова време да извадите тези творби на бял свят? Искам да кажа…

Тес погледна надолу и видя, че ръцете й треперят. Освен това бяха много потни. Господи, дано поне гласът й е звучал по-спокойно. Но беше минало много бързо. Твърде бързо. Нали не беше казала нищо глупаво? Само това за рибешката чувственост. Но беше изчерпателна, наистина. И беше кимала. Както и да е, всичко свърши.

— За жалост — чу тя да казва Джени, — не можем да отделим повече време на тази тема. Говори се, че любовта на мъжа минава през стомаха. Съдейки по наблюденията на Катерин де Суза, става ясно, че дори днес…

„Благодаря ти, господи“ — помисли си Тес, докато Джени им правеше знак да свалят слушалките си.

Водещата протегна ръка като знак да не говорят, докато са в ефир. После каза:

— Добре се справихте. Мина чудесно.

— Нали не звучах много нервно? — попита Тес.

— Никак. Наистина бяхте страхотна. Може ли да дойда на откриването?

— О, господи, разбира се! — възкликна Тес. — Непременно ще ви изпратя покани за вечерта на пресконференцията.

— Тя каза — заговори Тес задъхано на мобилния, — че наистина ми се възхищава за това, което правя. Това е най-щастливият ден в живота ми след дипломирането! Ти слуша ли ме? Ужасна ли бях? Нали не дрънках глупости? Не мога да ти опиша колко е изнервящо. Тази червена светлина блясва и направо те парализира, мозъкът ти се изпразва и когато си отвориш устата, от нея излиза някакъв странен гласец, като на Мини Маус на бързи обороти… и…

— Тес, успокой се. Говориш много високо. Схванах картинката. Да, слушах те. И не звучеше като Мини Маус. Каза много смислени неща. Е, като изключим онова за рибите, беше малко объркващо. Но пък прозвуча оригинално — добави Марджи бързо. — Непременно ще дойда. Няма да го пропусна за нищо на света. Което означава, че ще трябва да изляза и да си купя чисто нов тоалет. Съжалявам, но няма да се появя на твоя страхотен дебют в света на изкуството като самотна майка без пукната пара в джоба. Ще блестя, скъпа, в някое евтино скромно костюмче. Искаш ли да се престоря на някоя известна личност? Мога да опитам Уинона Райдър. Много е стара? Благодаря, и аз те обичам. Разбира се, чао. Ти си моята героиня.

[1] Комуни в Израел, където няма частна собственост и всеки работи колкото може и взема колкото му трябва. — Б.пр. ↑

[2] Сос от зехтин, пресен босилек и чесън. — Б.пр. ↑

[3] Прочута галерия в Лондон, излагаща произведения на модерното изкуство. — Б.пр. ↑

Двадесет и шеста глава

— Как да се прибера у дома? — Марк внимателно затвори вратата на кухнята, понеже Хати, Оли и Арчи се пързаляха с юрган по стълбите, сред писъци и лай. — Затънал съм до ушите в работа. Това не е някакъв купон, а сериозна конференция, на която ще присъстват всички водещи винарски изби и купувачи. Имаш ли представа колко е важно? Не отивам там, за да те ядосам. Ако кажа на Рупърт, че трябва да се прибера по-рано, понеже жена ми е много заета да организира някаква си изложба, ще изглеждам като пълен дръвник и ще се изложа на риска да ме уволнят. Как да ти го обясня по-ясно? Защо това изведнъж се превърна в проблем? Знаеш какво представлява работата ми. — Той отвори вратата. — Оли! Ако още веднъж го направите, ще ви убия. Махнете това проклето нещо. Не ме интересува колко е забавно. Просто престанете! — Отново затвори вратата. — Винаги си приемала, че работата ми, предвид естеството й, означава чести командировки. А сега изведнъж това се оказва неприемливо.

— Няма да се карам с теб — отвърна Тес спокойно. — Просто те моля за малко помощ. Нуждая се от теб, Марк. Наистина имам нужда от теб да бъдеш с децата само за седмица. Мога да ги запиша на лятна занималня през деня, но вечер няма да има кой да се грижи за тях, защото аз ще трябва да остана в Лондон у Ники. Ще има много работа. Не мога да се съсредоточа върху децата.

— Защо не помолиш Марджи? Или Ники?

— Марджи също е на пълен работен ден, ако не си забелязал, а Ники заминава за Израел във вторник. Пък и от къде на къде трябва да търся някой да поема твоите отговорности.

Марк въздъхна и седна срещу Тес.

— Моля те само — продължи тя — да се прибереш у дома една седмица по-рано, за да ми помогнеш. Вече ще си бил там две седмици. Колко време е необходимо да се поръча вино? Моля те. Спомни си колко пъти съм те подкрепяла аз. Кажи ми честно, замисляш ли се изобщо, преди да заминеш някъде? Мислиш ли си: „Какво ще правя с децата?“. Просто приемаш, че каквото и да върша аз в момента, задължително ще го зарежа, за да се грижа за тях. Е, добре, не и този път. Няма да съм тук и искам да ме заместиш. Само за една седмица. Не те моля за кой знае какво.

— Ами майка ти и баща ти?

— Те заминават за Малта. Направили са резервацията отдавна. За бога, Марк, ти си им баща! Толкова ли е невъзможно да промениш малко работния си график? Знам, че не забелязваш, но аз непрекъснато уреждам нещо, звъня отчаяно насам-натам, мятам се на влака в последния момент и умирам от притеснение, че няма да успея да ги прибера навреме. Никога не си изпитвал подобно нещо, нали? Никога не ти се е свивал стомахът при мисълта, че детето ти ще те чака последно на стълбите пред училището. Замислял ли си се изобщо за тях, докато си на работа?

— Не виждам какво общо има това — отвърна Марк ядосано. — Да не смяташ, че седя на съвещанията на борда и се питам дали Хати не си е забравила гуменките или нещо от сорта? Не ме карай да се смея, Тес.

— Но аз го правя! — възкликна тя. — Седя на лекции и вместо да се съсредоточа, си мисля: „Господи, имаме ли тоалетна хартия?“. И не ми казвай, че няма значение, понеже моето не е истинска работа и не е повод за гордост, нищо че завърших с отличие.

— Това са пълни глупости. Разбира се, че се гордея с теб. Мисля, че си постигнала много. Просто не виждам защо трябва да продължава до безкрайност и да се отразява толкова на живота ни. Кога ще свърши това? Ще се върнем ли изобщо към нормалния си ритъм? Всичко се промени. Всичко в теб се промени. Преди беше фантастична майка и винаги слагаше децата на първо място. Сега почти нямаш време за тях, а когато си тук, вечно висиш на телефона и обръщаш повече внимание на откачалки като Ники, отколкото на мен. Това е ужасно, Тес. Мисля, че трябва да спреш и да видиш в какво си се превърнала с твоите: „Ами аз“, „Ами моите нужди“, сякаш си някаква свещена крава. Жалко е и вече дори не съм ядосан, а само отегчен. Много, много отегчен да живея с теб и да слушам вечните ти натяквания за това колко съм себичен, когато всъщност ти си себичната, ти си човекът, който усложнява живота ни в момента.

— Защо не си тръгнеш тогава? — озъби му се тя.

— Какво?

— Чу ме.

Марк, който тъкмо ставаше от масата, седна отново и се засмя горчиво.

— Прекрасно — промълви. — Значи аз да си тръгна, така ли? Да оставя децата, които обичам повече от всичко на света, и къщата, която съм платил и ремонтирал, само защото ти не можеш да понесеш някои нелицеприятни истини. Чуй ме внимателно, Тес. — Той се наведе през масата, красивото му лице беше изопнато и неумолимо. — Никога няма да си тръгна от тази къща. Това е моята къща. Това е моят дом. Ако ти решиш, че не можеш да живееш повече тук с мен, понеже се държа много неразумно, прав ти път. Можеш да се разкараш в Лондон и да идеш да живееш с Ники или Марджи, или с някое друго куко, и да се наслаждаваш на свободата, за която толкова копнееш, без досадните вериги на твоите деца и на съпруга ти, който би искал поне от време на време да получава признание за грижите си към това семейство, вместо да бъде разпъван като невероятно себичен, понеже иска да си върши работата, която плаща цялото ти следване и останалите ти прищевки. Не ти отърва, така ли, Тес? Не се вмества във великите ти феминистки идеали, така ли? Искаш да управляваш това семейство, нали, да вземаш парите ми и да правиш каквото и когато ти скимне, заедно с твоите приятелки, твоето изкуство и твоя театър, вместо да отделяш от скъпоценното си време за някакъв скучен глупак, който само заема място и иска да се люби с теб от време на време.

Телефонът иззвъня. И двамата спряха шокирани и се втренчиха в него. Тес автоматично вдигна слушалката.

— Тес, толкова се радвам, че те намирам.

— О, здравей, Кати. Какво са направили? Уговорили са се Софи да дойде да преспи у нас довечера? Големи палавници. Не, не ми е казала. Почакай малко. — Тя прекоси кухнята, отвори вратата и се провикна към горния етаж: — Хати! Говорили ли сте със Софи да дойде тази вечер? Защо не си ми казала? — Върна се на телефона. — Не, съжалявам, не може. Наистина съжалявам, Кати — рече тя, опитвайки се да звучи нормално. — Моментът не е много подходящ. Какво ще кажеш да го оставим за следващата седмица? Сигурна ли си? Благодаря ти много. Да, ще се видим тогава. Чао.

Тя се обърна към Марк. Той я погледна с празни очи и потърка слепоочията си. Изправи се уморено.

— Аз бях дотук, Тес — изрече бавно. — Писна ми от всичко това. Нямам нито време, нито сили да се съобразявам с емоционалната криза, в която явно си изпаднала. Утре сутринта трябва да стана в пет и половина, за да хвана влака за Лондон и да ида на работа, същата, която е такава пречка в живота ти. Скучен съм, знам, но това е положението. Даде ми ясно да разбера — продължи той със същия ужасен, мъртвешки глас, — че повече не ме намираш за привлекателен и не ме желаеш. Ще спя на дивана. Утре Оли ще трябва да се премести в стаята на Джейк, а аз ще взема неговата. Мисля, че и двамата се нуждаем от малко пространство, за да премислим нещата.

— Не го прави — промълви Тес, усещайки ужасна стягаща болка в сърцето. Защо бе стигнала толкова далеч? — Какво ще кажат децата? Не можеш, те ще разберат, че нещо не е наред. Ще се разтревожат. Не бива да ги въвличаме в това.

— Трябваше да помислиш, преди да искаш напълно неразумни неща и да ми казваш да се разкарам от собствената си къща. Аз не съм ти някаква играчка, Тес. Не можеш да ме разиграваш и да очакваш да ти се размине. Щом искаш да играеш мръсно, така да бъде. И аз ще играя мръсно. Няма да се дам лесно.

Тес остана неподвижна дълго време, вперила поглед в нищото. Беше толкова шокирана, че дори не можеше да заплаче. Чувстваше се крехка и лишена от всякакви усещания. Чувстваше, че е изгубила контрол. Как беше възможно един нормален разговор да завърши толкова зле? Той бе приел думите й съвсем погрешно и бе реагирал пресилено. Тя не искаше да каже това за напускането. Беше най-лошата им кавга досега. Тес никога не бе виждала Марк толкова студен — стори й се дори, че я гледа с омраза. Наистина ли се е променила толкова много? Наистина ли е толкова егоистична? Не смяташе така. Гледаше на нещата, които й се случваха, като на положителни и добри, бяха я накарали да се почувства по-щастлива. Действително напоследък не се задържаше много вкъщи, но това беше добре. Добре е децата да виждат майките си ангажирани в нещо полезно извън грижите за тях. Беше права да се бори, не можеше да се откаже просто така. Твърде дълго беше заложник на семейството си, сега искаше единствено да си върне малко от собствената идентичност. Беше изгубила представа за това какво обича, какво я прави щастлива, сякаш бракът с Марк бе задушил личността й. Опитваше се само да намери краката си. Но в момента те стояха на нестабилна земя.

Постигнатото в университета й даваше повече самочувствие в отношенията с Марк, но с един замах той бе унищожил увереността й. Може би не искаше да каже всичко това. Тя погледна треперещите си ръце. Не. Искаше. Ако той заявеше, че ще направи нещо, винаги го правеше, довеждайки го докрай. Дали да не опита компромис? Дали да не иде при него и да каже, че съжалява, че е сбъркала, че нейните желания не са важни и, разбира се, няма нужда той да се връща у дома от Калифорния, тя ще уреди всичко и ще се справи както винаги досега? Бавно постави едната си ръка на масата и я притисна към хладната повърхност. Винаги беше харесвала ръцете си, бяха нежни, с дълги, артистични пръсти. Но се бяха променили. Кожата — преди съвсем гладка — сега беше покрита с мрежа от тънки пресечени линии. Сви ръката си в юмрук. Кожата се опъна и заблестя. Така беше по-добре. Вдигна другата си ръка към лицето и внимателно потърка торбичките под очите, усещайки как меката кожа се движи под пръстите й. Остаряваше, вече не можеше да разчита на красотата си. Какво ли е човек да остане сам?

Не можеше да спре, не и сега, когато имаше шанс да вземе участие в нещо толкова вълнуващо. Беше говорила за изложбата в „Часът на жената“. Наистина ли трябваше да бие отбой само защото съпругът й смяташе, че това ще им създаде много неудобства? Идеята беше абсурдна. Все едно мъж, ангажиран в нещо подобно, изведнъж да каже, че не може да присъства през най-важната седмица, понеже трябва да иде да прибере децата от зеленото училище. „В какви идиотски ситуации сме поставени — помисли тя. — Безкрайно да се тревожим за най-дребните подробности, безкрайно да се чувстваме виновни“. Нямаше да му позволи да провали труда й. Той се опитваше да контролира живота й, да я дърпа назад, където смяташе, че й е мястото. Но тя вече беше твърде горда, за да се върне там.

Тази нощ Тес спа сама.

Двадесет и седма глава

Биха могли да идат пеша до Джереми и Лупи, но нощта беше хладна, макар и юлска. Тес каза, че тя ще шофира на връщане; нямаше нищо против да не пие.

Обличаха се в спалнята, без да продумат. В стаята на Оли нямаше достатъчно място за всички дрехи на Марк, затова някои трябваше да останат в тяхната стая. Той остави дрехите си за работа — ризи, костюми и панталони — да висят в гардероба му, но струпа пуловерите, чорапите и бельото в неугледни купчини на пода в стаята на Оли. Тес не направи опит да ги подреди.

През повечето време тя успяваше да се преструва пред децата, че всичко е наред. Марк тръгваше за работа много рано и беше възможно Тес да събуди децата, да им направи закуска и да приготви униформите, саковете за физическо и музикалните инструменти, сякаш всичко е нормално. Е, разбира се, наложи се да обяснява защо Оли трябва да се премести в стаята на Джейк. Отначало беше опитала извинението с хъркането. Хати бе отвърнала, че татко й винаги е хъркал, защо това толкова им пречи сега? Почти на девет и с остър като бръснач ум, тя притежаваше лукава интелигентност и започваше да става своенравна. Предишната й симпатична преждевременна зрялост се превръщаше в безочливост и се налагаше от време на време майка й да й прави забележки.

Тогава Тес обясни, че понеже в момента работи много, за да организира изложбата, се нуждае от спокоен сън, а татко става много рано сутрин и я буди. Двамата с Марк бяха ледено любезни един към друг и разговаряха само пред децата. Ако Марк се окажеше насаме с нея в някоя стая, тя бързо излизаше.

Понякога Тес се будеше през нощта и си мислеше, че това сигурно е някакъв сън. Но празното пространство до нея й казваше, че не е. Подобно съжителство на двама души, движещи се наоколо, без да се докосват, наподобяваше действия в отвратителна, перверзна пиеса. Марк изглеждаше много уморен и напрегнат. През уикендите вече не се потеше в работилницата си и проектът с оградата остана недовършен. Хати беше престанала да пита за понито си. В къщата се настани особена атмосфера, някакво скрито напрежение, сякаш духовете се спотайваха в очакване да я превземат. Когато не беше на работа, Марк се разхождаше с часове с Арчи. Хати често го молеше да я вземе, но той й отказваше, ходел много далеч. Обстановката вкъщи се отразяваше дори на Хати, която започна да губи самоувереността си. В очите й все по-често се появяваше тревожен, изтерзан поглед: усещаше, че мълчаливата пропаст между родителите й се разширява.

Атмосферата се отразяваше и на трите деца, те станаха прекалено внимателни, дори Джейк. Спряха да крещят и да се смеят, от страх да не влошат нещата. Никой от тях не знаеше какво да стори, за да промени ситуацията. Хати се опитваше, като им пъхаше рисунки под вратите или ги оставяше на възглавниците им, украсявайки ги с многоцветни сърца. Оли постоянно питаше Тес дали е добре и стана още по-подреден от преди. Джейк се затвори още повече на място, където никой не можеше да го достигне.

Една нощ Марк изобщо не се прибра. Тес лежеше будна, вперила поглед в тавана, и й се искаше да не й пука, да заспи; нуждаеше се отчаяно да бъде силна, а за това й беше необходим сън. Всяка фибра от съществото й копнееше да чуе ключа му в ключалката, хлопването на вратата. Но той не се върна, нито тя заспа. На следващата сутрин Хати искаше да знае къде е баща й, защото леглото му беше непокътнато, и Тес й каза, че е трябвало да остане в Лондон по работа. Хати му позвъни на мобилния и Тес се опита да не слуша разговора. Разсеяно бършейки дървената сушилня за съдове в кухнята, тя чу дъщеря си да казва:

— Кога отново ще спите с мама в една и съща стая? Защо? Мога да разбера, честно. Моля те, татко. Не ми харесва, че си в стаята на Оли. И на Оли не му харесва, той мрази да е с Джейк. Никой от нас не е доволен, татко, а мама е тъжна. — Тес се показа на вратата на кухнята и направи гримаса. — Казва, че е добре, но не е. Ще си дойдеш ли довечера? Кога? Добре. Ще те чакам. Обичам те. Няма да заспя, да знаеш.

Когато се получи поканата от Джереми и Лупи, първата мисъл на Тес беше да я хвърли в кофата или да позвъни и да каже, че няма да могат да идат. Но после си помисли, че не е излизала цяла вечност. Защо не? Дълбоко в съзнанието й се спотайваше надеждата, че ако излязат заедно, Марк ще трябва да й проговори. Ядеше я отвътре, че не знаеше какво е правил през последните две седмици, къде е бил през нощта, когато не се прибра вкъщи. Противоречивите чувства я измъчваха, беше изтощена да будува, обляна в сълзи, и да крои планове, търсейки къщи във вестника, опитвайки се да измисли как да купи или наеме жилище за нея и децата в Лондон. Не можеше да остане тук, въпреки че децата се чувстваха щастливи в училище, а Оли и Джейк бяха в критичен период от обучението си. Жилищата в района бяха по-евтини, но тя щеше да е много самотна. Не, трябваше да се върнат в Лондон.

И тогава се облягаше назад, пронизана от мисълта: „Какво правя аз, за бога? Това е лудост, все едно живея в някакъв идиотски кошмар, който не мога да контролирам. Обмислям сериозно да напусна мъжа, с когото живях шестнадесет години, и да започна всичко сама на четиридесет, превръщайки се в самотна майка?“. Щеше да се наложи да изостави всички идеи за диплома на преподавател и да си намери работа на пълен работен ден. Не можеше да очаква Марк да я издържа, а и не желаеше той да има някаква власт над нея. В един момент седеше спокойно и кроеше планове за къщата, парите и работата си, убедена, че ще се справи, в следващия всичко се разпадаше и тя отново изпадаше в униние и се изпълваше с безпомощен страх. Все едно се изправяше на ръба на дълбока пропаст. Мяташе се от едно крайно състояние в друго и напрежението я докарваше до лудост. Само мисълта за децата я дърпаше обратно. Без тях щеше да се замисли сериозно за самоубийство като по-безболезнен изход от положението. После си представяше, че още е възможно да изградят някакъв мост помежду си. Дали тази вечеря нямаше да им предостави тази възможност?

Марк, който закопчаваше ризата си, се обърна към нея. „Беше нелепо — помисли тя — след всичките тези години да се притеснява, че собственият й съпруг ще я види гола. Но това щеше да я накара да се чувства уязвима, а тя не можеше да си позволи да е уязвима пред него“.

— Готова ли си?

Тес трябваше да признае, че той изглежда фантастично. Измъченият поглед, който толкова я безпокоеше, сякаш беше изчезнал и Марк имаше съвършено нормален и спокоен вид. За разлика от него, тя се чувстваше като сгазена от валяк. Всяка става я болеше, очите й бяха зачервени от плач и никакво количество фон дьо тен не бе в състояние да прикрие бледостта и умората й.

Напоследък я спохождаха натрапчиви, неспокойни сънища — как се люби с Марк или е принудена да гледа, докато той се люби с друга. Силата на връхлитащите я чувства, на ревността, бе толкова голяма, че се будеше с разтуптяно сърце, изпотена и напълно изгубена и изплашена. В сънищата си се чувстваше безпомощна, бясна и ужасно самотна. В един много ярък сън стоеше на палубата на кораб. Поглеждайки надолу, видя Марк и децата — дребни фигурки в морето от хора. Не спираха да се движат, ставаха все по-малки и накрая съвсем изчезнаха. Тес се затича по палубата, изблъсквайки хората от пътя си — искаше да се наведе над перилата, за да им извика, че ги обича, но някой я хвана отзад и тя повече не ги видя. Чувството за загуба беше ужасяващо. Като сънищата от времето, когато децата бяха много малки — в кошмарите й тогава те изглеждаха големи колкото напръстник; тя ги изпускаше и ги губеше в цепнатините на пода, а после обвиняваше единствено себе си за това.

Беше мислила какво да облече и реши да си сложи роклята, която Марк харесваше, наситенорозова копринена рокля малко над коляното, с ярък синьо-зелен подгъв. Той я харесваше, защото прилепваше по тялото й, а и винаги бе настоявал да носи повече такива дрехи, вместо да се крие в широки пуловери и дълги, безформени поли. Сложи си повече грим от обикновено и използва фон дьо тен, за да скрие подпухналостта и торбичките под очите. „Все пак има нещо хубаво в това да си нещастен — отбеляза тя горчиво, — човек започва да слабее“. Сигурно беше свалила повече от пет килограма — вместо да обгръща плътно формите й, роклята висеше на нея като на закачалка. Усмихна се бодро на образа си в огледалото. Господи! Приличаше на ухилен череп!

Джейк щеше да изпълнява ролята на детегледачка, подкупен с няколко банкноти от Тес. Трите деца се бяха излегнали в хола и гледаха „Семейство Симпсън“.

— Да се държите добре — заръча Тес. — Не отиваме много далеч.

— Върхът си, мамо.

— Благодаря ти, Оли.

Тя се пресегна и разроши щръкналата му руса коса. Беше се предала за контактните лещи и му бе разрешила да си подстриже косата като Джейк. Макар че Джейк сега си беше пуснал дълъг перчем, който падаше в очите му, и с него приличаше на поета Байрон. Тя виждаше, че лещите на Оли не са много добра идея, защото го караха да примигва, но не можеше да му го каже. В момента той преживяваше всичко дълбоко.

— Хати, да си в леглото най-късно в девет, говоря сериозно! Оли, да не забравиш да изведеш Арчи да се изпишка. Джейк, никакво звънене. Имаш си мобилния, вчера го зареди с 20 лири. И никакъв интернет. Не пипайте компютъра на татко и ако разбера, че някой е ровил в шкафа с напитките, лошо му се пише. В хладилника има ядене. Лека нощ. Обичам ви.

— Побързай — обади се нетърпеливо Марк от вратата. Държеше я отворена за нея. Когато се обърна да я затвори, Тес спря, озовавайки се непосредствено пред него.

— Марк?

— Какво?

— Аз…

Понечи да го докосне по рамото. Той не помръдна.

— Недей — каза отчетливо Марк и тръгна към колата. Всички емоции, които се беше мъчила да сдържа в негово присъствие от страх да не се изложи, сега се отприщиха.

— Господи! — Тес обхвана лицето си с ръце и се разрида.

Той не спря и каза студено:

— Ако си свършила, по-добре да тръгваме.

Тес се пресегна и изтри с трепереща ръка размазалия се туш за мигли. Преглътна, ощипа се по бедрото много силно и последва Марк до колата.

— Аз ще шофирам на връщане — каза тя колкото може по-спокойно, щом седна вътре.

— Няма да се напиеш, така ли?

— Не, няма да се напия. Мисля, че мога да разчитам на себе си.

На входа на алеята, обозначен с две каменни колони с огромни кръгли каменни топки на върха, Тес промълви:

— Спри колата.

— Моля?

— Казах, спри колата. Не мога да преживея това. Не мога да вляза в тази къща като твоя съпруга и да се преструвам на щастлива и нормална, да любезнича с хората и да дрънкам глупости, когато не се чувствам твоя жена и живеем в лъжа.

— Чудесно — отвърна той. — Тогава ще вляза сам.

— И как ще изглежда това?

— Ще изглежда каквото е. Жена ми е емоционално нестабилна и не може да се владее, но аз се оправям с факта, че е твърдо решена да саботира брака ни.

— Какво съм твърдо решена?!

— Да саботираш брака ни.

— Зад нас има кола, свети ни с фаровете.

Марк се премести от входа на алеята.

— Не ми причинявай това — каза той. Гласът му беше много студен, без емоция. — Не ме карай да изглеждам смешно. Тази вечер ще има няколко от новите ми приятели. Ти може и да не си способна да се сприятеляваш, но аз вече имам компания и искам да се повеселя. Едва ли си забелязала, но напоследък работата ми е много натоварена и искам да се отпусна без поредната драма. Ти започна всичко и няма да ти позволя да ме въвлечеш в тази лудост. Стига ми толкова.

— Сериозно ли мислиш — попита Тес, когато той спря колата върху безупречната, застлана с чакъл алея, — че се опитвам да саботирам брака ни? Забрави ли, че ти се изнесе демонстративно от спалнята ни и оттогава пренебрегваш всеки опит за компромис от моя страна, губиш се по нощите и се чукаш бог знае с кого?!

— Млъквай! — изсъска Марк и се усмихна любезно на Джереми, който идваше към колата им.

— Много се радвам, че успяхте да дойдете — усмихна се домакинът и отвори вратата на Тес. Тя наведе глава и се измъкна от колата, избягвайки очите му.

Един поглед в огледалото с позлатени ръбове в луксозната тоалетна бе достатъчен да потвърди най-лошите й страхове. Гримът й беше размазан, лицето й — на червени петна. Господи, изглеждаше стара! Затърка яростно очите си. Нищо чудно, че Марк се държеше така. Тя го отблъскваше. Прокара пръсти през косата си. Беше забравила чантата си в колата. За щастие на мраморната маса под огледалото имаше сребриста четка за коса, с абсурдно меки зъбци. „Каква претенциозна тоалетна“ — помисли си Тес. Беше облепена с тапети на червени и бели райета и дори мраморната маса имаше позлатени листа в ъглите и по краката. По стените висяха карикатури на Джереми и Лупи. Имаше една рисунка с молив, на която беше изобразена падащата от коня Лупи, а надписът отдолу гласеше: „Кобилата не се дава на Лупи“. „Божичко, какво правя тук?“ — помисли си Тес и прокара четката през косата си, която тутакси щръкна във всички посоки.

— О, не! — възкликна Тес и яростно я приглади. Сега пък се залепи за главата й като плувна шапка. Тя отново я среса с четката. Косата й моментално отдаде чест. — Дръж се прилично — скара й се тя. Прокара пръсти през нея. Тя изпука. Тес сложи четката под крана. — Сега ме среши, да те вземат дяволите. Ти си четка. Така че четкай! — Прекара я внимателно през косата си, внимавайки за внезапни отклонения във височината. Този път стана по-добре. Само дето беше малко влажна. Няма значение. „Не мога да направя нищо с очите си“ — констатира тя, докато се навеждаше напред и се взираше в огледалото; май не изглеждаше чак толкова зле. Червенината бе започнала да изчезва.

Добре, това беше. Тя се бе помъчила да установи контакт, а той беше отхвърлил опита й с презрение. Сякаш тя е тази, която разбива брака им. За какъв се мисли той, по дяволите? Вече никога нямаше да е толкова уязвима. Никога. Щеше да играе неговата игра, да говори любезно и да се преструва пред хората, включително и пред децата, че всичко е наред. Щом Марк искаше война, щеше да я получи. Нямаше да му позволи да види, че това я измъчва. Да си уязвим означаваше, че все още могат да те наранят.

Пое си дълбоко дъх, преди да отвори вратата към всекидневната. Оттам се носеше приглушен шум от разговорите на много хора и когато тя застана на вратата, се стъписа: всички жени носеха дълги рокли (дълги?), а мъжете — смокинги. Мамка му! Не беше прочела поканата внимателно. Марк тръгна към нея с гневно изражение на лицето. Хвана я за лакътя и прошепна в ухото й:

— Защо не ми каза, че с официална вечеря? Или нарочно искаше да изглеждам като абсолютен загубеняк?

— Разбира се, че не — изсъска Тес в отговор. — Объркала съм се.

— Защо косата ти е мокра? — Тя не отвърна. — Лупи, радвам се да те видя — каза Марк любезно. После отиде при група мъже, някои от тях — членуващи в ловната дружинка, към която той искаше да се присъедини.

Тес се озова сред море от жокейки. Дрън-дрън-дрън — не спираха да приказват за проклетите си кобили и пони клуба, и какво ли прави добрата Джемайма, и защо момчетата губят интерес толкова бързо, и кой е най-добрият фураж през зимните месеци. Когато една слаба като вейка жена обяви: „О, аз импровизирам със сено“, Тес осъзна, че ако не се махне, ще трябва да намушка някого. Премести се и застана до Марк. Разговорът веднага спря.

Марк я изгледа остро.

— Искаш ли друго питие?

— Не — отвърна тя вяло. — Благодаря.

— Ще ти донеса едно — каза той и като я хвана здраво за лакътя, я завъртя към масата с напитките и изсумтя в ухото й: — Не се дръж като задник!

— Май не е много подходящо сравнение в тази изискана компания! На мен обаче ми писна да слушам дрънкането на тези снобки, които се интересуват единствено от скапаните си коне и нито една не ме попита с какво се занимавам или дори нещо за децата. — Тя извърна лице от гостите. — Никой не се интересува от мен, не съм облечена подходящо, не ми е тук мястото, мразя ги. Искам да се прибера вкъщи.

— Държиш се детински. Съгласен съм, че някои са досадни, но са наши съседи и се налага да ги приемем каквито са. Не можеш ли да положиш малко усилие?

— Не и тази вечер. Нека си вървим у дома.

Но той я беше оставил.

Преди двамата щяха да се смеят заедно на подобна ситуация — тя щеше да улови погледа му над събраните глави и да се усмихне многозначително: „Какви тъпаци“ — но сега той се съюзяваше с пълна стая непознати срещу нея. Губеше го.

Останалата част от вечерта приличаше на болезнена, мълчалива агония. Тя не спираше да кима и да се смее като първокласна актриса, а всъщност искаше да легне и да умре. Да бъде силна се оказа още по-изтощително от това да бъде уязвима. Все едно се затваряш в стоманена обвивка и не позволяваш на нищо и никого да проникне през нея.

Двадесет и осма глава

— Къде е татко?

— Излезе, миличка.

Хати я погледна и очите й се напълниха със сълзи.

— Дори не ми каза довиждане.

— Сигурна съм, че е влязъл и те е целунал.

— А теб целуна ли те?

Тес се обърна и се зае да раздига мръсните купички и чинии от масата. Нареждаше ги методично в съдомиялната и щом я напълни, плъзна навътре стойката и затвори вратата с коляно. После се наведе да извади таблетка за машината от шкафа под мивката.

— Попитах целуна ли те за довиждане? — повтори Хати настоятелно, застанала съвсем близо до нея.

— Не, миличка — отвърна Тес тихо. — Не ме целуна.

— Мамо, къде ми е чистата риза? — извика Оли.

— На стойката над печката. Чакай малко. Имаш яйце върху лицето. И цялата ти уста е в паста за зъби.

— Ох! — извика Оли, когато Тес навлажни пръста си и затърка лицето му. — Заболя ме.

— Недей да викаш, Оли — обади се Хати. — Днес трябва да изглеждаш много добре, нали, мамо?

— Така е. Толкова награди има да получава. Може би не е зле да ти намеря някой куфар — каза Тес с усмивка.

— Стига, мамо!

— Е, искам да знаеш, че се гордея с теб.

— Ами татко?

— Какво татко? Разбира се, че се гордее.

— Защо тогава замина днес? Конференцията започва чак другата седмица, можеше да дойде.

— Защото ще се прибере по-рано, забрави ли? За да мога да работя по изложбата.

Хати и Оли се спогледаха и отвориха многозначително уста.

— Къде е Джейк?

— Още е в леглото.

— Господи! — възкликна Тес ядосано. — Оли, иди да вдигнеш брат си и му кажи, че ако не стане веднага, няма да го закарам до училище и ще го накажат, че е закъснял за проверката.

Краката на Оли изтрополиха по стълбите, тя чу вратата на стаята да се отваря и после до ушите й долетя силен трясък.

— За бога! Сега пък какво? — Тес се втурна нагоре по стълбите, взимайки по две наведнъж.

Оли стоеше до вратата, с шокиран вид.

— Джейк ме замери с топката си!

„Търпението ми се изчерпа“ — помисли си Тес. Отвори рязко вратата. Щорите още бяха спуснати, но ярката слънчева светлина проникваше през тях и тя успя да различи очертанията на Джейк. Приближи ядосано и дръпна завивката. Той лежеше по гръб, със затворени очи, само по чифт боксерки.

— Ставай! — нареди тя. — И да не си посмял да хвърляш разни неща! — Усети как очите й се пълнят със сълзи.

— Какво ти има? — Джейк отвори рязко очи.

— Нищо. Просто се уморих да ви гоня наоколо. Ще закъснеем, трябва да станеш веднага. Сериозно говоря. — Тя издърпа одеялото и то се свлече на пода.

— Добре де, добре. По-спокойно. Чудо голямо, ако не се появя. На мен няма да ми връчват милион награди, като на момчето чудо.

— Остава да обвиниш брат си, че е отличник.

Той я изгледа апатично и се надигна на лакът.

— О, не. Не мога да направя подобно нещо. Къде е татко?

— Замина.

— Разбира се. Добре поне, че един от родителите ми ще стане свидетел на факта, че съм единственият ученик от моя клас без награда — дори най-мижавата.

— За малко да спечелиш спортната награда.

— Е, да, но не я спечелих. — Джейк стана и се огледа за униформата си. Беше захвърлена на пода до леглото. — Изпра ли ми ризата?

— Не — сконфузи се Тес. — Съжалявам, забравих. Ще ти извадя от новите.

Докато шофираше обратно, след като ги остави в училищата им и обеща да не закъснява с Хати за началото на наградите в два часа, тя заумува какво да облече. Някаква рокля, разбира се. И сако. Надяваше се да не се окаже единствената сама майка там.

Двете с Хати се настаниха удобно на сгъваемите столове под голямата тента. Хати — в красива рокля на цветя, която мразеше, Тес — в кремава ленена рокля с копчета от горе до долу, върху която бе разляла мляко точно преди да тръгнат. Придърпваше пешовете й между коленете си, за да скрие влажното петно. Линда, майка на един от приятелите на Оли, се наведе над нея.

— Сигурно много се гордееш с Оли?

— Така е — усмихна се Тес.

— Марк няма ли го?

— Трябваше да замине по работа.

Линда сбърчи съчувствено вежди. Собственият й съпруг седеше с отегчена физиономия до нея, облечен в официален костюм на райета. Извади мобилния си телефон, вторачи се в него и после го изключи с примирен жест.

— Кога ще започват? — попита жената сърдито и почисти едно пухче от ревера му, преди да намести по-удобно дамската чанта върху скута си.

Тес забеляза, че носи ръкавици. Май Тес беше единствената майка, която не носеше шапка. Господи! Все едно бяха на сватба във висшето общество.

Пред тях в редица по един влязоха мълчаливо момчетата от класа на Джейк. Всички отличници трябваше да седнат на специални места отпред; Джейк определено не беше единственият без награда, явно бе преувеличил. Но защо не го виждаше никъде? Приятелите му бяха тук, но него го нямаше. Едва ли е закъснял за церемонията. Трябваше да е тук някъде. Тес протегна врат, опитвайки се да разбере дали не се спотайва отзад. Но всички класове бяха влезли и директорът вече спускаше платнената врата на тентата. Може би Джейк е болен. Защо не й бяха позвънили от училището?

Секцията с цигулките в училищния оркестър заскрибуца. Хати се облегна на Тес и захапа палеца си. Тес автоматично се пресегна и го измъкна от устата й. Къде се губеше той? Мъчеше се да се съсредоточи върху думите на директора.

— Пишка ми се — прошепна Хати.

— Ще трябва да почакаш — прошепна в отговор Тес.

Едно по едно момчетата приближаваха подиума със зачервени бузи, за да се ръкуват с председателя на училищното настоятелство и да получат купчинка книги. Хати се провикваше радостно всеки път, щом излезеше Оли. После започнаха стихотворенията и музикалните рецитали, дойде ред председателят на настоятелството да произнесе речта си и през цялото време Тес не спираше да мисли: „Какво се е случило със сина ми?“.

— Браво на теб — каза тя и разроши косата на Оли.

— Върхът си! — обади се и Хати. — Сега може ли да ида до тоалетната?

— Оли, къде е Джейк?

— Не знам. Няма ли го тук?

— Почакайте ме малко. Оли, можеш ли да покажеш на Хати тоалетната?

Току-що бе забелязала класния на Джейк. Като се усмихваше и кимаше на хората, тя си запробива път през тълпата и най-сетне стигна до него.

— Извинете, знаете ли къде е Джейк?

— Джейк? Би трябвало да е тук.

— Знам. Но го няма.

— Беше в класната стая, преди да излезем. Почакайте малко.

Той изчезна и след пет минути се върна, а през това време Тес се насилваше да разговаря с една двойка, която познаваше бегло. Лицето му беше разтревожено.

— Не можем да го намерим.

— Ще опитам на мобилния му.

Тя излезе от тентата и набра номера на Джейк. Звъня дълго и накрая се включи секретарят. Нещо не беше наред. Той обикновено отговаряше само след две позвънявания. Какво да прави, по дяволите? Навсякъде около нея стояха родители с чаша в ръка и бъбреха в очакване на пикника, за който се бяха подготвили. Тес беше забравила за това, пък и не й се искаше особено да седи сама.

Оли и Хати се върнаха при нея.

— Намерихте ли го? — попита тя.

— Не. Никой не го е виждал.

— О, господи! Проклето момче. Оли, ще провериш ли навсякъде, където би могъл да бъде, например залата за събрания или неговата класна стая?

След час търсене, в което се включиха Тес, Оли и класният на Джейк, от него все още нямаше и следа.

— Може би се е прибрал у дома — предположи учителят.

— Как?

— С автобуса?

— Едва ли.

— Боя се, че трябва да предприемем нещо.

— Знам. Но нека първо опитаме да го намерим.

— Оли, пробвай пак на мобилния.

— Не отговаря.

Тес стисна здраво кормилото.

— Побързай, де — измърмори тя, когато пред нея изскочи един трактор. — О, махни се от проклетия път, за бога!

Вкъщи отключи припряно вратата и се втурна по стълбите към стаята на Джейк. Беше празна. Но забеляза нещо. Сакото му. Слава богу!

— Джейк! — извика тя. — Къде си?

— Не е долу — провикна се Оли. — Погледнах.

— Виж в градината. Аз ще проверя тук.

Тя затича от стая в стая. Нямаше го никъде.

Внезапно от градината долетя неистов писък. Беше Хати.

„Господи!“ — ужаси се Тес. Втурна се надолу по стълбите и едва не се сблъска с Оли. Двамата заедно затичаха по посока на вика. Беше дошъл от овощната градина. Докато се бореше с резето на портата, тя видя Хати да стои и да гледа надолу, закрила уста с ръце. Втурнаха се към нея.

Джейк седеше зад едно дърво, свит надве. От китките му капеше кръв, кръвотечението не беше обилно, но бе опръскало тревата до краката му и белите маншети на униформената риза.

Тес избута Хати встрани и се обърна към Оли:

— Заведи я вътре.

Той я погледна ужасено, после мълчаливо прегърна сестра си през рамо и се опита да я обърне. Тя не помръдна.

— Заведе я вътре! — изкрещя Тес.

Върната към живот от вика на майка си, Хати отстъпи няколко крачки и позволи на брат си да я поведе към къщата.

— Какво си направил, по дяволите?

— Не се получи, мамо — каза той толкова тихо, че Тес трябваше да се наведе, за да го чуе. — По-трудно е, отколкото изглежда. Мислех, че ще е лесно, но не можах да го направя. Заболя ме. Заболя ме много.

Тес коленичи до него и го прегърна, притискайки го силно към себе си. Джейк вдигна очи към нея и тя прочете в тях животински страх.

— Притисни китките. Чакай малко.

Скочи на крака и се втурна в къщата. В кухнята смъкна две кърпи за ръце от стойката над печката. Излезе бързо и ги уви около ръцете му.

Не знаеше дали да вземе изплашените Оли и Хати със себе си в болницата. Накрая реши да ги вземе, защото не можеше да понесе да ги остави сами. Заедно седяха в спешното отделение, загубили ума и дума. Ужасени.

Приеха го веднага. Сестрата на рецепцията каза, че Тес е трябвало да извика линейка, но тя не знаеше каква точно е процедурата за тийнейджъри, които си режат китките с тъпо ножче за бръснене. Затова го бе откарала сама в Оксфорд, давайки воля на сълзите си. Господи! Как можаха да оплескат толкова нещата? Що за родители бяха? Нищо друго нямаше значение. Бяха се провалили. Джейк седеше, стиснал безмълвно кърпите, вперил невиждащ поглед през прозореца. Отзад Оли и Хати хлипаха.

— Ще се оправи — успокои я дежурният лекар. — Правил ли е подобно нещо и преди?

— Не. Никога. Имахме проблеми, но нищо такова. Може ли да го видя?

— Разбира се.

Раните бяха зашити. Докторът обясни, че повечето са повърхностни и ще заздравеят много бързо.

— Но за психическите рани — добави той, — ще е нужно повече време.

Тес застана до леглото и погледна към сина си.

— Ще кажеш ли на татко?

— Искаш ли да му кажа?

— Не. — Той извърна лице на възглавницата.

— Защо го направи?

— Защо не?

Тес седна до него и го погали по бузата.

— Обичам те.

— Не, не е вярно.

— О, за бога, Джейк! Престани да се държиш така, сякаш си единственият човек в света, който има право да се чувства отчаян! Да не мислиш, че никой друг не се е чувствал така?

— Ти не знаеш как се чувствам! Не можеш да видиш вътре в мен!

— Напротив, мога. — Тя се наведе и го прегърна. — Ти си част от мен.

— Не съм част от никого. Не съм част от нашето семейство. Просто някакъв досаден придатък. А и вие с татко се разделяте.

— Не, не е така!

— О, я стига, мамо, да не мислиш, че съм сляп? Да не мислиш, че не виждам какво става? Всичко около мен се разпада и не мога да го понеса. Не мога да понеса какво причинява това на татко.

— На татко?

— Да, на татко. Ти не виждаш колко е объркан, мамо. Чух го да плаче.

— Не!

— Понякога си мисля, че съм единственият, който забелязва нещо! Ти си потънала в твоето следване и изложбата и не забелязваш какво става. Аз няма да си взема изпитите. Ще си намеря квартира и работа в Лондон. Не ми пука какво ще се случи с мен, просто искам да се махна.

— Моля те, скъпи, не говори така. Всичко ще бъде наред. Аз ще се погрижа. Ще видиш. Само ни дай възможност.

— Да, бе! Вече е стигнало твърде далеч.

Тя трябваше да го остави, за да прибере Хати и Оли вкъщи. Кати, майката на Софи, каза, че ще дойде да ги наглежда. Тес й бе обяснила, че Джейк се е наранил и е в болница. Остави го заспал, изтощен от шока. Като счупена кукла.

— Какво? Какво казваш?

— Джейк претърпя злополука.

— Каква злополука?

— Опитал да си пререже вените, Марк. Не можахме да го намерим в училище, оказа се, че се е прибрал вкъщи и… и го направил. Съжалявам…

— Чакай малко! Господи! Той добре ли е?

— Да. Добре е. Поне физически. Утре се прибира от болницата. Може да остане у дома, но докторите искат да го види психиатър. Не се е наранил лошо, дори не е стигнал до вена, само леко се е порязал, но, божичко, Марк, тази кръв… Хати не е на себе си. Тя го намери.

— Прибирам се вкъщи. Днес. Не идвай да ме посрещаш на летището, ще взема такси. Само се грижи за децата, чу ли? Нали не се занимаваш още с…

— Не, разбира се, че не! Да не мислиш, че съм способна да продължа с изложбата, когато синът ми е направил опит за самоубийство? Не говори глупости, по дяволите!

— Спри да ме ругаеш!

— Съжалявам. Просто не знаеш какво беше, да го намеря така, и после болницата, а и той още е изпълнен с гняв… Нямаш представа какво ми е. Това е някакъв кошмар, чувствам се толкова виновна и…

— Тес, нямам вина, че съм тук. Ще се видим довечера.

— Но аз не те обвинявам! — извика тя.

Ала той вече беше затворил.

Караше до летището на автопилот, ръцете й върху волана трепереха. Пропусна отбивката на магистралата и трябваше да обърне на следващото кръстовище, неистово опитвайки да си спомни на кой терминал пристига самолетът му. Сякаш мозъкът й бе спрял да функционира и трябваше да нарежда на тялото си как да работи. Не можеше да координира движенията си. Кати бе казала, че не бива да шофира, защото изглежда много бледа. Колко лошо се е наранил Джейк? На Тес ужасно й се искаше родителите й да си бяха вкъщи. Можеше да им каже, да излее душата си, те щяха да знаят как да се погрижат за Оли и Хати, щяха да ги вземат със себе си, за да може тя да се съсредоточи върху Джейк. Щеше да стане по-бързо, ако тя посрещнеше Марк, щяха да идат направо в болницата. След като бе оставила децата у дома с Кати, се бе върнала при Джейк. Беше седяла край леглото му, докато той заспа, и бе наблюдавала невинното му лице, попивайки всяка подробност. За малко да го загуби.

Притисна устата си с ръка. Господи, колко много се нуждаеше от Марк! Само той можеше да я разбере.

По радиото четяха новините и тя се помъчи да се концентрира, в случай че съобщят нещо от летището. Журналистът казваше: „Според скорошно проучване седем от десет юноши предпочитат родителите им да не се развеждат, въпреки проблемния брак. Това изследване е проведено с помощта на…“. Тес се пресегна и изключи радиото. Трябваше да опитат отново. Това можеше да означава да се откаже от мечтата си, но какво бе тя в сравнение със спокойствието на децата й? Те трябваше да са най-важното нещо в живота й. Трудният брак не беше краят на света. Много хора живееха така — двамата можеха да останат заедно, докато децата пораснат, и едва тогава да помислят за раздяла.

Напрягайки мозъка си, тя зави към трети терминал. Имаше толкова много ленти, между които да избира. Къде беше шибаният паркинг за кратък престой? О, ето го.

Тес зави рязко по алеята и колата зад нея наду клаксон. Започна да обикаля в търсене на празно място и най-сетне успя да намери къде да паркира. До пристигането на самолета на Марк оставаше четвърт час.

В терминала погледна към големите компютърни екрани. За полета от Калифорния проблясваше думата пристигнал. Той щеше да се появи скоро. О, господи, моля те, моля те, побързай! Чувстваше се ужасно, че е оставила Джейк, макар че лекарят му бе дал успокоително и бе казал, че ще спи с часове. Докато се обръщаше, улови внезапен образ с крайчеца на окото си. По-скоро го усети, отколкото го видя.

Марк беше преметнал кафявата си кожена чанта през рамо и буташе големия черен куфар, използван от семейството за дълги пътувания, със закопчалка, която често заяждаше и Марк трябваше да натиска отгоре с цялата си тежест, за да се отвори. Наричаха го черната дупка. Главата на Марк беше обърната в обратната посока, разговаряше с някого. Изведнъж се засмя. Тес стисна здраво дългата дръжка на чантата си.

Около нея хората говореха и подвикваха на близките си, които посрещаха. По уредбата съобщиха, че един от закъснелите полети току-що е пристигнал. Някакво малко дете се блъсна в краката й и тя протегна ръка, за да го задържи. „Аз не познавам този човек“ — помисли си тя. Мъжът, който вървеше към нея, който не я беше видял и бъбреше с друг пътник от самолета, й беше непознат. Щеше да се появи с подходящо изписана на лицето силна тревога в болницата, но тук, където според него не го наблюдаваха, имаше живот, съвсем отделен от техния.

Всеки момент можеше да вдигне очи и да я види. Тя се обърна с усилие и се блъсна в будката за вестници зад нея.

— Гледайте къде вървите! — сърдито рече една жена, дърпаща за ръката току-що проходило дете.

— Съжалявам, съжалявам — избъбри Тес. Не можеше да се съсредоточи и й се стори, че ще припадне. „Дишай дълбоко“ — заповяда си тя. Чувстваше се безкрайно отпаднала. Изтича навън от залата за посрещани и се озова на пътя на един от летищните автобуси. Вдигна разсеяно ръка и се отправи към колата. Марк щеше да си вземе такси. Умът й препускаше. Трябваше да се върне в болницата.

Джейк тъкмо се беше събудил, когато Марк пристигна. Двамата се стреснаха, щом той влезе със зачервено, разтревожено лице. „Наистина страда — помисли си Тес, — разбира се, че страда.“ Но можеше да се владее и тя го мразеше за това. Не беше изцяло погълнат от случилото се като нея. Наведе се и обви ръце около Джейк, вдигайки го към себе си. Не погледна към Тес. Тя стоеше неловко до леглото.

— Обичам те — прошепна той, по бузите му се стичаха сълзи. — Толкова те обичам. Никога, никога не се съмнявай в това.

Джейк затвори очи, притиснал силно лице към ризата на баща си, и през клепачите му се процеждаха сълзи.

Тес ги погледна. Нямаха нужда от нея. Прибра се у дома при Оли и Хати.

Двадесет и девета глава

„Аз съм силна — не спираше да си повтаря тя, докато шофираше към къщи. — Ние не сме важни. Не е важно как се чувствам аз. Важен е Джейк, трябва да му помогнем да се оправи.“ Засмяното лице на Марк от летището постоянно изплуваше в съзнанието й. Любовта и доверието й към него се бяха стопили, а заедно с тях и наивността й.

Марк се прибра вкъщи късно, Хати и Оли вече си бяха легнали. Хати се помъчи да го дочака, но беше твърде изтощена от шока и преживяното през изминалите два дни. Тес копнееше за сън, но знаеше, че трудно ще заспи.

Когато Марк влезе, тя чистеше кухнята. Прибра чиниите една по една, избърса масата и повърхността на печката и подреди върху шкафа пощата, която не бе имала време да отвори. Той застана зад нея, прегърна я и прошепна:

— Слава богу! — Тя остана неподвижна. — Джейк ще се оправи. Как го нарече докторът? Вик за помощ. Успя, нали? Със сигурност привлече вниманието ни.

— Така ли мислиш? — Тес се насилваше да говори с него. — Че е опит да спечели съчувствието ни?

— Да — отвърна той. — Така мисля. Висша форма на манипулиране.

— Не те познавам — промълви тя. — Вече не те познавам. — Не възнамеряваше да плаче, струваше й се, че е напълно изтощена емоционално. Но сълзите закапаха.

— Какви ги приказваш, по дяволите? — Той свали ръцете си от нея.

— Искам за известно време, щом Джейк се почувства по-добре, да замина, да ида някъде сама.

— Защо?

— Просто искам.

— О, няма ли да престанеш с тези драми? За бога, Тес, не разбираш ли — това се случи, за да ни накара да осъзнаем, че не можем да продължаваме повече така, не можем да се затваряме егоистично в собствените си проблеми, без да се съобразяваме с болката, която причиняваме на децата. Защо искаш да си сама? Сега имаме нужда да сме заедно и да се опитаме да оправим нещата.

„Знам какво съм загубила — помисли Тес. — Загубила съм истината. Той не го осъзнава, защото не знае. Не мога да превърна живота си в лъжа дори и заради децата, които обичам повече от всичко на света“.

— Може би си прав. Но все пак се нуждая от малко време насаме, за да реша дали това е възможно. „Сега пък аз излъгах — й мина през ума. — Стига.“

— Защо трябва да заминаваш?

— Стани от дрехите ми, Джейк. Защото трябва.

— Заради мен ли?

— Ще престанеш ли да мислиш, че всичко в тази проклета къща се върти около теб? — Тя му махна да стане от леглото. — Няма да отсъствам дълго. Просто се нуждая от малко време да помисля.

Джейк я погледна изплашено.

— Не се безпокой. Татко ще е тук, взел си е една седмица отпуска.

— Вие двамата добре ли сте?

— Разбира се — каза тя и наведе глава над куфара си. Не биваше да плаче. — Трябва да реша какво искам да правя догодина, нищо повече.

— Хубаво. — Той я погледна недоверчиво.

Тя му се усмихна. Изглеждаше чудесно — със загоряло лице, по детски преливащ от желание да й угоди. Ужасните белези бяха започнали да изчезват и онзи отвратителен ден беше спомен, все по-избледняващ с времето. Само Хати още имаше кошмари.

„Децата ще са добре“ — не спираше да си повтаря тя, докато излизаше на магистралата. Само че Хати утре щеше да ходи на рожден ден, а тя беше забравила да купи подарък и картичка, освен това не беше сигурна дали Марк знае къде се намира къщата на Джорджия. Не, няма да мисли за това сега. Той трябваше да намери начин да се справи. Хати щеше да му напомни, вече бе извадила кадифената си официална рокля и бе избрала кои обувки да носи.

Тес копнееше за морето. Искаше да седне на брега, да погледне към хоризонта и да реши какво ще прави, намирайки се на място, което я изпълва с покой. Там можеше да мисли.

По средата на пътя до вилата заваля. Не ситни капки, а тежък, проливен дъжд, който я принуди да включи чистачките на двойни обороти. Намали скоростта.

Когато пристигна във вилата, вече се беше стъмнило. Щом затвори вратата след себе си и вдиша познатата миризма на застоял въздух и море, й се доплака. Светна лампите. Всичко си беше същото: лавиците по продължение на цялата стена, пълни с четива за летния сезон, Джералд Дъръл, Мери Рено, а до тях — книги на Дикенс и Стайнбек с парцаливи корици. От другата страна върху бюрото лежеше книгата за посетители, отворена на последната страница. Тя се наведе и прочете:

„Изкарахме чудесно. Разходихме се до Полперо за един час. Намерих умряла медуза на брега. Това е най-хубавата ми почивка досега.

Андрю, на 8 години“.

Би било прекрасно да е тук с децата, но трябваше да го направи сама. Можеха да дойдат следващото лято — четиримата. Тя пренесе куфара от колата и си взе дълга, гореща вана. След това спа, както не беше спала от месеци, в широкото двойно легло, същото, което бе споделяла с Хати последния път.

Тридесета глава

Тес падаше надолу. Падаше в морето и протягаше ръце, за да се задържи. Ръката й улови някакъв клон и тя увисна над скалите отдолу. После чу гласа на Марк, който крещеше: „Пусни се. Ще те хвана“. И тя се пусна, ала продължи да пада все по-бързо и по-бързо и той не я хвана.

Събуди се, стресната, сърцето й биеше до пръсване. Къде се намираше, за бога? Напипа дебелата старомодна завивка. Вилата.

Изпи сутрешното си кафе, облегната на печката в кухнята. Вилата беше студена: Маргарет, жената, която се грижеше за нея, й обясни, че не е заредила с дърва тази седмица, понеже не е очаквали гости. Беше хладно през тази първа седмица на септември, нямаше и следа от циганското лято преди две години. Тес се съгласи с нея, че времето не е много предразполагащо, но я увери, че и така й е добре. Не каза колко ще остане. Няколко дни, може би седмица. Не, децата не са с нея, има нужда от малко почивка. Те са у дома, с баща си.

След закуска пое към морския бряг. Беше решила да иде пеша до Полперо, на около пет километра от вилата. Пътеката дотам бе трудна — минаваше през стръмни хълмове и долини и на места се стесняваше опасно, доближавайки се до стръмния морски бряг. Заваля лек дъжд. Тес обичаше дъжда. Не искаше слънце, щеше да й напомни за почивката със семейството: Хати, която се преструва, че се пече на слънце, с яркорозови очила, но лежи точно две минути, преди да скочи отегчена. Марк, който сърфира с момчетата. Усмихна се на спомена.

Вдигна лице срещу вятъра — толкова чист, толкова свеж. Бе наближила стълбите към брега. Заслиза бавно по тях. „Луда ли съм да идвам?“ — помисли си тя. Парчетата от живота й вече никога нямаше да се подредят по стария начин. Това не я плашеше. Чувстваше се по-силна и по-спокойна, отколкото през последните две години. Преживелиците й закономерно я бяха довели тук, във вилата в Корнуол.

Затаи дъх. Морето изглеждаше съвсем различно. Никога досега не го беше виждала такова. Имаше наситен сив цвят, не тъмносиният, който си спомняше, и вместо очакваната от нея гладка, спокойна повърхност, водата се вълнуваше сърдито, пенеше се и се разбиваше с рев в скалите. Чайките се виеха над главата й, разминаваха се е широко разтворени криле и пискаха във въздуха. Над морето дъждът се бе превърнал във фина мъгла, наподобяваща пасаж от миниатюрни рибки, а във височина оловносивите облаци отстъпваха място на ангелско бели. Тя стоеше безмълвна, с широко отворени очи, запечатвайки образите сякаш с фотоапарат. Гневът на морето я завладя и я изпълни с радост.

Нагази в пясъка и застана съвсем близо до брега. Вълните се плискаха в него една след друга, оставяйки дебела утайка от бяла пяна, която вятърът поемаше и отнасяше високо във въздуха. Плажът беше осеян с отпадъци, донесени от прилива — парчета дърво, пластмаса, морски водорасли, бутилки, ръкавици, въжета. Вместо съкровище, морето изхвърляше евтини доказателства на модерния бит. Беше съвсем сама на плажа — студеното, ветровито време не ставаше нито за къпане, нито за сърфиране.

Преди да поеме обратно по пътеката, спря и седна на една скала. Прибра косата си зад ушите и погледна към небето. Плътните дъждовни облаци се бяха разкъсали и през тях се виждаше ивица синьо, красиво небе, като крилото на синьо рибарче.

Тридесет и първа глава

В очите на Хати никога не се четеше страх. Но нищо в малкия й живот вече не беше сигурно.

— Аз съм виновна, нали? Защото не бях добро момиче? Защото си оставях стаята разхвърляна и счупих прозореца на тоалетната? — Тя държеше една от куклите Барби в ръце и не спираше я да дърпа за косите.

— Не, Хати, не си виновна ти.

— Къде ще живее татко? — намеси се Джейк.

— Ще си наеме апартамент в Лондон. Близо до работата.

— Кой ще му прави чай? — попита Хати.

— Ще трябва да си го приготвя сам.

— Той няма дъска за хляб — отбеляза тя.

— Ще си купи. Не се тревожи, миличка. Татко ще се справи.

— Не, няма. Той загаря всичко, което готви, и не знае как да пусне пералнята.

— Слънчице — Тес коленичи пред Хати, — ще се научи много бързо. Не е ядрена физика.

Оли стоеше съвсем неподвижно, облегнат на кухненския шкаф.

— Значи трябва да се преместим.

— Така мисля, да. Не можем да си позволим да живеем тук четиримата.

— Къде ще идем?

— Обратно в Лондон. Или в Корнуол.

— Защо Корнуол?

— Там има една работа, за която смятам да кандидатствам, преподавателско място в професионален колеж.

— Значи няма да ходим в частно училище?

— Съжалявам, не. Не можем да си го позволим, ако трябва да съм честна.

— Татко как ще ми чете приказка преди лягане, като не е тук?

— Ще идва да те вижда. Ти също можеш да ходиш при него.

— Не е същото! — извика Хати. — Изобщо не е същото! Не разбираш ли? Семействата трябва да живеят заедно, не да се разпадат на малки парченца. А нашето е счупено и това е ужасно!

Лицето на Оли се сгърчи от болка. По бузите му закапаха сълзи. Посегна да прегърне Тес.

— Обичаме те, мамо.

— Знам — каза тя, улавяйки го за ръката, по нейното лице също се застичаха сълзи. — Съжалявам, че се провалихме и ви подложихме на всичко това. — Тя избърса очите си с опакото на ръката. — Но нищо не можех да направя. И тримата знаете, че бих спасила семейството, ако беше възможно.

— Татко казва друго. — Всички се обърнаха към Джейк. — Каза ми, че е искал да останеш, но ти си настоявала да се разделите.

— Вярваш ли му?

— Не знам. — Джейк я погледна изпитателно.

— Бедата е — каза внимателно Тес, — че вече не обичам татко. Той също не ме обича.

— Не можеш да говориш така! — изръмжа Хати. — Майките обичат татковците и татковците обичат майките! Затова са ни създали! Защото се обичат. Ти си ми казвала, че съм родена от любов, а сега говориш друго!

— Знам, но понякога майките и татковците спират да се обичат. Ние наистина се обичахме, когато те създадохме, Хати.

— Но не може просто да включвате и изключвате така! Излиза, че всичко е лъжа! — проплака Хати. — Това е една голяма лъжа и аз вече няма да вярвам на нищо в живота си. Щом можеш да спреш да обичаш татко, тогава може да спреш да обичаш и мен, нали, защото любовта не означава нищо.

Оли беше написал есе за списанието в новото си училище. Приспособил се бе много добре, предвид обстоятелствата, и се зарадва, когато го помолиха да стане главен редактор. Есето, което реши да представи, се наричаше „Пътуването“. В него той написа:

„Докато карахме към училище, минахме покрай една гора и аз си помислих, че някога моето семейство приличаше на разклонено дърво — мама и татко бяха дънерът, който ме държеше стабилно и сигурно. Сега се чувствах като поразен от гръм и разцепен на две. Припомних си какъв късметлия бях преди и се засрамих, че тогава винаги исках повече. Раздялата на родителите ми ме накара да осъзная какъв егоист съм бил“.

Послеслов

Джейк седеше в новото интернет кафе във Фоуи и пишеше писмо на Франческа. Спря за минута, поглеждайки към ярко оцветените лодки в пристанището, полюшвани нагоре-надолу от приливните вълни. На загорялата му китка, поставена върху клавиатурата, имаше гривна от зърна с формата на сърчица. Някои бяха изпадали и отдолу се виждаше голата основа. Когато местеше ръката си, зърната се събираха.

„Май всички се провалихме — написа той несръчно с два пръста. — Мислех много за това и ми се струва, че най-важното е да си част от цяло, истинско семейство. Щом то се разруши, всичко около теб се срутва. Все пак може да се каже, че ние сме късметлии. Още имаме мама. И малка частица от татко. Но какво има татко? Няма си никого, само някакво смешно подобие на семейство. Мъчно ми е да го гледам в новия му апартамент. Казах на мама, че не искам да ходя повече там. Чувствам се ужасно, толкова ужасно, че понякога не мога да спя. Мисля си как татко се опитва да бъде нормален, но не е, направо е разбит. Мама също не е щастлива. Казва, че е, но знам, че не е. Това ме побърква. Нямам търпение да се махна и да започна нещо сам. Понякога си мисля, че никога няма да простя на мама. Обичам я, но никога няма да й простя. Те разрушиха и малкото истина, която имах. Лудо ли звучи? Може би просто полудявам без теб.

Наистина те обичам. Хей, може пък ние да успеем, а?

Целувки и много повече: Джейк“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.